![Remy Benedict Vergano ve svůj poslední den, Stephanie a Bradley Vergano, www.lifesitenews.com Remy Benedict Vergano ve svůj poslední den, Stephanie a Bradley Vergano, www.lifesitenews.com](storage/n202408_66cb28f8731e5_1.jpg)
K zapojení se do kampaně 40 dní za život nás inspiroval náš syn Remy. Po jeho boji za život v děloze i mimo ni jsme byli přesvědčeni, že chceme být hlasem pro děti, které lékařské a vědecké komunity považují za "neživotaschopné". Ve 24. týdnu a čtyřech dnech těhotenství jsme zjistili něco strašného o australských zákonech. Potraty jsou legální až do porodu a my to víme, protože nám je nabídli.
Remy má na sobě snubní prsteny.
Vzali jsme se ve svých dvaceti letech v prosinci 2021. S nadějí v srdci jsme milovali každou minutu našeho nového společného života, protože jsme se poznali teprve na Nový rok toho roku. Přestože jsme celý život žili ve stejném velkém městě Sydney, poznali jsme se až v tento určený čas. Cítili jsme se, jako by nás Bůh vedl na dlouhou okružní cestu k sobě! Nyní jsme však byli připraveni uctít ho svým životem a založit si rodinu.
Nedlouho po našem svatebním dni jsme se dozvěděli požehnanou zprávu, že čekáme naše první dítě. Všechno s těhotenstvím vypadalo nádherně. Avšak naše 20-týdenní vyšetření odhalilo, že věci vypadají poněkud neobvykle. Naše dítě bylo poměrně malé. Jelikož jsme nyní žili v krajském městě, poslali nás do větší nemocnice vzdálené asi tři hodiny cesty, abychom se podrobili specializovanému vyšetření, které mělo potvrdit zjištěné skutečnosti. Vzali jsme si den volna v práci a cestovali jsme do nemocnice v domnění, že nám prostě udělají rutinní sken, který nám poskytne více informací. Namísto toho nás čekal šok našeho života.
Řekli nám, že se máme setkat s naším dítětem 16 týdnů před plánovaným termínem, přičemž je velká pravděpodobnost, že se staneme truchlícími rodiči.
Potvrdilo se, že dítě, jehož pohlaví jsme až do jeho narození neznali, měl vážný případ předčasného omezení růstu. To znamenalo, že nepřekročil velikost dítěte v 18. týdnu těhotenství, ačkoli měl 24 týdnů a 4 dny. Jeho hmotnost se odhadovala na méně než 400 gramů. Byl problém s omezením krve v placentě a dostával málo živin.
Bylo nám řečeno, že možná budeme muset být přijati ještě ten den, protože dítě bylo v nejisté pozici mezi životem a smrtí.
Nevzali jsme si žádné oblečení ani věci a byli jsme několik hodin od našeho domova.
Řekli nám, že pokud bychom ho přece jen porodili, že je zde 10-30% šance na přežití.
Řekli nám, že i kdyby přežil, je velká pravděpodobnost, že bude mít těžké postižení. Aby se vůbec mohl narodit živý, muselo by to být klasickým císařským řezem (vertikální řez na děloze). To by s sebou přineslo riziko komplikací v budoucích těhotenstvích nebo dokonce neplodnost.
Řekli nám, že jelikož jsme mladí a prvorodiče, nejlepší bude těhotenství přerušit a zkusit to znovu. Museli jsme se ujistit: „
Máte na mysli ukončení těhotenství?“ Správně.
Ve zkratce nám řekli, že abychom se vyhnuli jizvám, zachovali plodnost a ukončili utrpení, že bychom měli toto těhotenství nechat odejít a mít více štěstí v příštím těhotenství.
Nikdy předtím se ukončení těhotenství nezdálo jako racionální možnost. Mamina okamžitá reakce byla jasná: řekla lékaři, že toto je její současné těhotenství. Nevěděli jsme, jestli otěhotníme znovu. Není to kolo štěstí. Toto je dítě, které nám bylo dáno.
Několik detailních záběrů Remyho.
Zdrceni jsme dostali nějaký čas, abychom tuto informaci zpracovali. Sotva jsme se drželi na nohou, doklopýtali jsme do nedaleké nemocniční kaple. Společně jsme plakali a oplakávali tuto zničující zprávu. Nejhorší bylo, že nebylo jasné, jak dál.
Lékaři nám prozřetelně nabídli další možnost: počkat ještě týden, než nás přijmou do nemocnice, abychom se připravili na předčasný porod. Jakýkoli čas navíc, který by dítě mohlo získat v děloze, byl ideální, ale dali nám najevo, že je to riskantní. Dítě mohlo kdykoli zemřít. Vraceli jsme se domů s prázdnotou v srdci a se strachem a chvěním jsme se modlili, aby přežilo do dalšího týdne.
O týden později jsme se vrátili do nemocnice se sbalenou taškou a čekali. Po přijetí lékařský tým denně sledoval naše dítě, zda se neobjeví nějaké známky úmrtí. To měl být okamžik signalizující nutnost akutního porodu. Nemocnice měla zásadu, že pokud dítě měří méně než 400 gramů, operaci nepodstoupí, protože by nebylo považováno za „životaschopné“.
Ve 25. týdnu a pěti dnech měřil podle ultrazvuku 430 gramů a dával najevo, že už nemůže zůstat v děloze. Až tady jsme se dozvěděli, že naše děťátko je naprogramováno na přežití. Chtěl žít. I když měl omezený průtok krve, začal se přizpůsobovat. Jeho tělo raději posílalo krvinky do mozku a srdce na úkor ostatních orgánů. Jedná se o biologický jev, který tělo využívá k zachování života při obrovské nepřízni okolností. To jen posílilo naše přesvědčení, že musíme bojovat o tento život, který už bojoval o svůj vlastní.
Na operačním sále byla cítit nejistota, která předcházela jeho narození, když jsme se my i personál nemocnice připravovali na porod. Přesto se 12. července 2022 ve 23:11 narodil. Remy Benedict Vergano. Vážil 390 gramů. Bylo to nádherné. Náš syn žil! Byl naživu!
Od té chvíle byl jeho život neuvěřitelně bolestný a náročný. Mnohokrát jsme byli tak blízko jeho odchodu. Ale milovali jsme ho každou chvíli jeho života. Žil 53 dní, a i když jsme se ho mohli sotva dotknout, vylévali jsme na něj všechnu lásku, kterou jsme mohli. Chtěli jsme, aby věděl, že je milován a že za všechnu tu námahu stojí. Jako katolíci jsme tento projev lásky začali rozhodnutím nechat ho pokřtít. Bylo pro nás velmi důležité, abychom mu pomohli přijmout ten největší dar od Boha: jeho věčnou spásu.
Kromě toho jsme chtěli do jeho života zapojit i naši širší komunitu. Proto jsme se rozhodli od prvního dne jeho života živě přenášet každodenní modlitbu s Remym. Každý večer jsme se modlili večerní růženec a noční modlitbu. K tomuto „livestreamu“ se k nám připojilo mnoho lidí. Zpočátku to byla jen rodina a přátelé, ale zprávy o Remym se začaly dostávat i do mezinárodních společenství. Lidé z celého světa se o Remym dozvěděli a připojovali se k nám, aby se s ním a za něj modlili.
Jakmile jsme se rozhodli, že do projektu pustíme i ostatní, byli jsme ohromeni obrovskou podporou komunity. Chytil za srdce mnoho lidí, včetně mnoha zdravotníků, kteří o něj pečovali. Přestože mu dávali jen týden života, jeho houževnatá osobnost prosvítala skrze jeho malost; velmi dobře bojoval. Jeho život vedl k mnoha obrácením, včetně některých našich blízkých rodinných příslušníků. Jeho život přivedl mnoho lidí k modlitbě a k hlubšímu spojení s Bohem.
Jeho záchrana bohužel přesto skončila smrtí. Bylo to opravdu srdcervoucí. Muset se smířit se smrtí svého dítěte, jediného a nejstaršího, bez jasných vyhlídek na další děti, to byl temný stín, který na nás padl. Přes to všechno nás však naplňovala nadpřirozená radost.
Pán nám dovolil být svědky života způsobem, který umožnil tak důvěrné spojení s ním; poznat bolest kříže. Ne proto, abychom utrpení ukončili, ale abychom ho přijali a nechali se jím proměnit.
Ze života našeho drahého Remyho jsme se naučili toto:
nemusíte dělat nic, abyste byli milováni. Můžete potřebovat podporu při krmení, dýchání a v podstatě jakoukoli podporu, na kterou si vzpomenete - ale stále jste člověk a stále jste milováni.
Nejsme definováni svými schopnostmi. Nejsme definováni tím, kolik lidí nás má rádo. Jsme nekonečně cenní a můžeme měnit životy pouhou svou existencí.
On sám svým životem obracel lidi na víru.
Proto podporujeme
40 dní pro život, protože víme, že
existují ženy a muži, kteří stejně jako my zůstávají sami a zmatení ve vypjatých zdravotních situacích. Lidé, kterým je řečeno, že nejmenší utrpení přinese předčasné ukončení života dítěte. Ve skutečnosti však neexistuje způsob, jak odstranit utrpení ze ztráty dítěte.
To, co je při volbě života je něco mnohem cennějšího. Když se rozhodnete přijmout utrpení, možná budete mít šanci být svědky něčeho opravdu úžasného. Krátkého a ušlechtilého života. Života, který skončil po vítězném boji. Života, který dostal šanci. Života, který měl jméno. Života, který měl paměť.
Odtud se uzdravujeme.
Bolest v srdci nosíme dodnes. Ale je v tom i jistá sladkost. Můžeme jít navštívit našeho syna na místní hřbitov. Můžeme pozvat přátele a rodinu, aby byli s námi v tomto prostoru s jasným symbolem jeho existence. Díky velkému Božímu milosrdenství a štědrosti... máme nyní svého druhorozeného potomka. Felicity Clare Vergano. Je mu teprve 10 týdnů a je to šťastné a zdravé miminko.
Přestože nikdy nenahradí našeho syna, její zdravý život je v některých ohledech možný jen díky našim rozhodnutím s Remy. Tím, že jsme se rozhodli ho porodit, získali jsme možnost, aby lékaři prozkoumali naši situaci. Při druhém těhotenství nám byla poskytnuta lékařská podpora, která pomohla zajistit, aby se to, co se stalo s Remym, s největší pravděpodobností neopakovalo.
Mohli jsme Remyho (nechat) zabít. To by však mohlo znamenat řadu dalších zdravotních komplikací souvisejících s těhotenstvím ještě před dalším lékařským zákrokem. Problémem statistik a lékařských možností je, že nemohou skutečně předvídat budoucnost.
Tím, že jsme se rozhodli pro život, máme to největší požehnání: dvě děti. Jedno v nebi a druhé na zemi. Víc jsme si od Boha nemohli přát.
Zdroj:
https://www.lifesitenews.com/opinion/we-chose-life-for-our-non-viable-son-he-survived-53-days-and-captured-the-hearts-of-many/
Převzato z
https://www.lifenews.sk/,
článek z 24. 8. 2024 naleznete
zde.