![Pochod pro život 2009 Pochod pro život 2009](storage/n200903311511_19.jpg)
Zákon povoluje jako „humánní postup“ usmrtit nežádoucí dítě, dokud je ještě v lůně matky, protože by bylo nehumánní usmrtit ho po jeho narození.
Ke gynekologovi ve
Velké Británii přišla
nedávno jedna
žena s tímto problémem: má
roční dítě a nyní je v jiném stavu.
Péče o dvě děti v tak útlém
věku pokládá pro sebe za příliš
zatěžující. Domnívá se tedy, že
má dostatečný důvod k tomu,
aby podstoupila potrat. Lékař
jí vysvětlil, jakému riziku se potratem
vystavuje, a doporučil jí
jednodušší řešení: usmrtit raději
ono roční dítě. Žena se takové
rady zhrozila, ale lékař klidně
pokračoval: „Projevila jste zájem
usmrtit jedno ze svých dětí,
v jednom i v druhém případě
se nejedná o nic jiného než o živé
lidské dítě.“
Tento případ vyvolal
v celé zemi velký rozruch.
Když se prosazovaly zákony,
které povolují potrat v prvních
týdnech těhotenství, argumentovalo
se tím, že embryo není ještě
lidský jedinec. Pak se však rozvinula
a zdokonalila prenatální diagnostika,
která může odhalit u dítěte
eventualitu určité vrozené
vady. Hned vznikla snaha posunout
onu hranici raného těhotenství,
aby bylo možno usmrtit životaschopného
tvora, který se pro
své postižení stává nežádoucím,
ačkoliv už zcela evidentně není
embryo. Tato hranice se v některých
zemích posunula nakonec
až do doby bezprostředně
před porodem. Vznikla tak zcela
absurdní situace: Pokud je takové
dítě v mateřském lůně, není
jeho život chráněn zákonem.
Zákon povoluje jako „humánní
postup“ usmrtit toto nežádoucí
dítě, dokud je ještě v lůně matky,
protože by bylo nehumánní
usmrtit ho po jeho narození.
Ke spolehlivému a co nejsnazšímu
usmrcení vymysleli lékaři
tento vpravdě „humánní“ způsob:
když už je v průběhu porodu
hlavička dítěte na dosah, porodník
z ní prostě vysaje mozek,
takže na svět přijde dítě bez života.
Nemá tu mateřské lůno podobnou
funkci jako pytel na utopení
nežádoucích koťat?
Takové zákony samozřejmě
projednaly řádně sněmovní výbory
a schválily zákonodárné složky
parlamentu a může se stát, že
lékař, který takový „humánní postup“
odmítne provést, bude propuštěn
nebo jinak postižen.
Tyto předporodní potraty postihují
nejčastěji děti, u kterých
byl zjištěn tzv. Downův syndrom.
Ačkoliv takto postižení
žijí ve srovnání se zdravými jedinci
s řadou omezení, bylo prokázáno,
že to nejpodstatnější jim
neschází, totiž pocit štěstí a spokojenost
se životem. Pravdou je,
že vyžadují od rodičů nebo pěstounů
mimořádnou péči, ale je
prokázáno, že tato láska a péče
je velice plodná a blahodárná
a přináší evidentní až udivující
výsledky v pozitivním vývoji
dítěte.
Jedinci žijící se syndromem
nepředstavují tedy ve společnosti
ani zdaleka takový problém, jako
zcela zdravě narození, kteří pro
naprostý nedostatek vnitřního
štěstí a spokojenosti propadají
drogám a alkoholu. Tento jejich
„defekt“ je postihl proto, že
jejich duše a srdce trpěly těžkou
podvýživou pro nedostatek pravé
rodičovské lidské lásky a péče.
Nejzávažnějším syndromem,
který nejvíce ohrožuje tuto společnost,
je ve skutečnosti lidské
sobectví.
Vraždění „postižených“ je
projevem nejhrubšího barbarství,
které zdomácnělo tam, kde odumírají
základní lidské vlastnosti:
je to společnost těžce postižená
duchovní slepotou a neschopná
dalšího rozvoje. Ospravedlňování
a zdůvodňování takového barbarství
svědčí o těžkém citovém,
intelektuálním a morálním úpadku
a o ztrátě zdravého rozlišování
a soudnosti na nejodpovědnějších
místech. Takto duchovně
těžce postižená společnost proto
není schopna si uvědomit, že je
to právě syndrom sobectví, pro
který si v mnoha, především ekonomických
oblastech neví rady
sama se sebou a kupí jeden chybný
krok za druhým. Všechno své
zvrácené myšlení a jednání opírá
o „vědecky zdůvodňované
ideologie“, podobně jako si nacismus
zdůvodňoval svůj rasismus
a komunismus svůj třídní
boj. „Vyspělá společnost“, která
chrání zákonem projevy kulturní
degenerace a mravní zvrácenosti
a stíhá ty, kdo setrvávají
na pozicích zdravého rozumu,
těžce doplácí na to, že zapřela
své kořeny a odvrátila se od Boha,
protože se chtěla sama sobě
stát bohem. Je to civilizace
určená k zániku.
Nesvoláváme
na sebe Boží hněv? „Běda těm,
kdo nařizují ničemná nařízení
a nuzným odmítají možnost
obhajoby. Co si počnete v den
navštívení, až se z dálky přižene
zkáza? Posílám metlu svésvého
hněvu proti lidu, proti kterému
plane můj hněv. Dávám jí příkaz,
aby kořistila, loupila a zdeptala
ho jako hlínu na ulicích.“
My křesťané jakožto součást
této společnosti se ovšem nesmíme
domnívat, že na tomto stavu
neneseme žádnou vinu. Ještě
před sto lety čelila církev podobným
zhoubným ideologiím svým
jasným stanoviskem a jednoznačným
odsouzením modernistických
bludů. Tuto nekompromisní
a prozíravou kritiku však
nahradil liberalismus, ideologie
otevřenosti a multikulturalismu
a morálního relativismu, které
ukolébaly křesťany do falešné
smířlivosti, zamlčování a potlačování
všech varování a vážných
hrozeb. Výsledkem je velká vnitřní
krize víry spojená s masovými
odpady. Přitom ve vědomí křesťanů
převládá stále vlažná letargie
a bezstarostnost a pozornost
se věnuje spíše tomu, co podporuje
pocit samolibosti. Byli
jsme před tímto stavem opakovaně
varováni a poučeni, co máme
podniknout, aby se tyto bludy
nerozšířily. V tom jsme však
evidentně selhali.
Světlo 47/2011