![Petruška Petruška](storage/n200805262126_petruskaN_1239.jpg)
V časopise Světlo nás zaujal rozhovor o těžké životní zkoušce mladé maminky Anne-Dauphine Julliand, matky čtyř dětí. Když se dověděla, že její dcera je nevyléčitelně nemocná, začalo pro ni netušené dobrodružství lásky.
V těžkostech se může člověk zlomit, nebo vyrůst.
Jste autorkou nádherné knihy
„Dva kroky na mokrém písku“
o nevyléčitelné nemoci svého
dítěte. Můžete nám přečíst
krátký úryvek?
„Na konci návštěvy u lékaře
oblékám znovu svou dceru, která
sedí na vyšetřovacím stole. Přitom
se obracím zády k mému
muži Loicovi, k lékaři a k psycholožce,
kteří jsou také přítomni.
Moje celá pozornost patří jí.
Se spontánností matky, která trpí,
jí řeknu: »Thais, slyšelas, co
nám doktor řekl? ... Je to skutečně
špatné. Je to děsné, je to
strašně smutné. Ale, miláčku, to
všechno nám nikdy nemůže zabránit
v tom, abychom tě milovali
a udělali všechno pro to, abys
měla šťastný život. Slibuji ti: Budeš
mít krásný život. Jistě, nikoliv
život jako jiná děvčátka, ale
život, na který můžeš být hrdá:
Nikdy ti nebude scházet láska.«“
To musíte blíže vysvětlit.
Thais měla dva roky. O jejích
narozeninách jsme se dověděli,
že dítě, které se zatím vyvíjelo
normálně – s výjimkou jedné
poněkud otočené nožky – je postiženo
nevyléčitelnou degenerativní
genetickou chorobou a má
před sebou jen několik měsíců života.
V té době bude krok za krokem
ztrácet schopnosti, které zatím
získalo.
Jak jste to jako matka prožila?
Jako pro matku bylo pro mne
náhle všechno sporné: Proč
jsem jí darovala život? A přesně
v tom okamžiku, který jsem právě
předčítala, byla jsem si náhle
vědoma, že tato zpráva na mém
mateřství nic nemění. Ano, právě
nyní mi bylo obzvláště jasné,
co to znamená být matkou: milovat
své dítě a učinit je šťastným,
ať jsou životní okolnosti
jakékoliv.
Při četbě úryvku mě překvapilo,
že jste nenapsala: Při této
zprávě jsem se v pláči zhroutila.
Přirozeně jsem již plakala.
Skutečně, byla jsem hluboce zarmoucená.
Ale nezhroutila jsem
se, protože zde byla ona. Byla jako
předtím živé, veselé děvčátko,
jako dosud. Pomohla mi, abych
to vydržela.
Měla jste pocit viny – mnozí
to při takových onemocněních
prožívají?
Ne. Pocity viny má člověk,
když se ptá: Proč vlastně? Pak
hledá nějakého viníka. Měla
jsem to štěstí, že jsem se tak neptala.
Tuto otázku jsem instinktivně
odmítla. Na to neexistuje
žádná odpověď, odpověď, která
by mi pomohla jít dále. Přirozeně,
je možné hledat viníky:
já, můj muž, snad milý Bůh… Já
jsem se ovšem na to neptala. Potřebovala
jsem spojence...
Zlobila jste se na Boha?
Ne, nikdy.
Byl Bůh spojencem?
Ano, byl! Nevěřím tomu, že
nám Bůh posílá utrpení. Utrpení
je nyní zde a Bůh nám nabízí
svůj doprovod. Může z tohoto
utrpení udělat něco pozitivního.
Záleží na nás, abychom připustili
jeho blízkost a doprovod.
Ve své knize píšete, že jste slyšela
hlas, který říká: „Kdybys věděla...“
Myslím, že to byl Bůh. Slyšela
jsem to před diagnózou lékaře.
Nebyl to vůbec vážný, smutný
hlas. Nebylo to oznámení
nemoci, nýbrž především poukaz
na to, co se má všechno
v našem životě změnit, co budeme
muset vzhledem k nemoci
pochopit, určitý druh přípravy.
Na vašem svědectví je krásné
to, že sice popisujete bolest,
ale především svědčíte o životě...
Ano, život, celý život. Smutek
nikdy nepotlačuje život. Život
Thais významně dosvědčuje,
že toto děvčátko si ještě v posledních
fázích svého života chtělo
hrát. Byly zde vedle sebe život
a smrt. Spolu jsme kráčeli vpřed
ve vzájemné důvěře.
Co hraje při tomto doprovodu
ve všedním životě roli?
Profesor Bernard říká krásnou
větu: Člověk musí ke dnu
přidat život, když není možno
k životu přidat žádné dny. To znamená:
Každý den podniknout něco
zvláštního. To znamená dělat
všechno s láskou, žít jeden den
za druhým a nedívat se za něj.
Večer usínat a říct: Jak krásný
byl ten dnešní den! Využít každý
okamžik. Vyvolávat v paměti
krásné vzpomínky – a ne špatné.
To je klíč: Život mohl také trvat
jen jeden den. Dnešek je důležitý.
Nevím, co bude zítra.
Přijali lidé vaše poselství?
Ano, jsem si tím jista. Mnoho
čtenářů mi psalo. Třeba jedna
mladá žena: „Děkuji, po přečtení
vaší knihy jsem si jista: Jednoho
dne chci být matkou.“ Pochopila.
Knihu je možno číst také
jako příběh o onemocnění děvčátka,
přesně řečeno dvou, protože
mám ještě jednu nemocnou
dceru. Prostředí ne právě zábavné.
Tady by už člověk mohl rea-
govat jinak a říct: Je-li tomu tak,
nechci mít žádné děti. Krásný život
není ten, který odmítá zkoušky.
Je to ten, ve kterém člověk
dorostl ke svým zkouškám. A to
ta mladá žena pochopila.
Žijeme ve společnosti, ve které
vládne strach. Vy ukazujete, že
se nebojíte...
Měla jsem předtím strach,
ale teď už ne. V naší společnosti
je strach ze smrti, lidé zkoušejí
potlačit ji, nemluví o ní. Díky
našemu pětiletému synovi, který
nám jednou řekl: „Smrt není
zlá. Každý musí umřít,“ jsme pochopili:
Smrt je až příliš spojená
se životem. Je to jediná jistota,
kterou máme. Jakmile se strach
ze smrti překoná, zmizí také jiné
strachy, zvláště strach před
životem. Vím: Nikdy se nebudu
bát života.
Musí se člověk umět podívat
smrti do očí? Udělala jste to vy
a vaše dcera?
Nevím, jestli má smrt oči,
každopádně jsme ji přijali. Neměli
jsme jinou volbu. Přistoupili
jsme na ni. Šlo tedy o to,
udělat to s co největším klidem
a jasným pohledem. Neutíkat
před tím.
Věděla vaše dcera, co se stalo?
Měla už přece dva roky...
V každém případě věděla, co
se stalo. Thais věděla, že její život
není jako u jiných dětí. Podle
mého názoru přijala svou životní
cestu, věděla, že nebude dlouho
žít, věděla také, že ji milujeme.
Přes všechny schopnosti,
které ztrácela, věděla, že ji milujeme.
A tak po krásném životě
malého děvčátka odevzdaně
zesnula.
Darovala jste život ještě druhému
děvčátku, které je rovněž
nemocné. Jak to?
Když jsme se dověděli, že
Thais je nemocná, byla jsem již
třetí měsíc těhotná s tímto dítětem.
Lékaři řekli, že je 25% pravděpodobnost,
že bude také postiženo.
Předně jsem doufala, že
nemoc mít nebude, a za druhé
jsem je nechtěla usmrtit. Chtěla
jsem dát šanci životu. Několik
dní před porodem nám sdělili,
že má stejnou nemoc. Ale
v žádném případě nelituji svého
rozhodnutí.
Odkud jste čerpala svou odevzdanost?
Byla jste na těžkosti
připravena?
Ne. Na to není možné se připravit.
Měla jsem však dobré rodinné
zázemí, muže, který mě
miluje, a pozitivní postoj k životu.
Usiluji o šťastný život. Thais
náš život změnila, přinesla nám
mnoho krásného. Naučila nás
přijímat pravé štěstí.
Musí člověk na štěstí vsadit,
do štěstí investovat?
Bezpodmínečně. Člověk stojí
před volbou. To jsme s Thais
pochopili. V určitých situacích
je třeba volit, jakou cestu nastoupit.
Musí proto volit štěstí.
Je to úkon vůle. A také otázka,
zda se nechá doprovázet Bohem,
závisí od vědomého rozhodnutí.
Jak to funguje ve všední den?
Předsevzala jsem si dělat vědomě
toto: Máš před sebou dítě,
nedívej se na nemoc, nýbrž
na své dítě. To je samo o sobě
pozitivní akt. Člověk není přemožen
nemocí. Tak jsem sice
brala na vědomí, že ztrácí své
schopnosti, ale také, že si na to
zvykla. Jistě, Thais už nemohla
vidět, slyšet, mluvit, ale mohla
se mnou dále komunikovat,
i když ne obvyklými kanály. To
jsem se od ní naučila. Přirozeně
byly dny, ve kterých bylo všechno
těžké, kdy jen pláčeme. I to
musíme přijmout – a říct: zítra
chci vidět zase dobro.
Je to mateřství, přijímat věci
takové, jaké jsou?
Ano, zažila jsem to sama
v jedné extrémní situaci. Ale
totéž platí pro normální běh života.
Proto se moje kniha obrací
ke všem rodičům. Jde o otázku:
Co ode mne dítě očekává?
Každý z nás prožívá očekávání
u svých dětí. Připravili jsme pro
ně životní návrhy. A pak jsme
konfrontováni se skutečností dítěte.
Musíme se naučit to akceptovat.
Thais mi to přinesla. Naučila
mě být skutečně matkou
v hloubi mého srdce.
Vzorem mateřství je Maria.
Často je představována jako plačící.
Proč je mateřství tak silně
spojeno s utrpením?
Nejsem si jista, zda utrpení je
tak centrální. Jako matka jsem
byla se svým dítětem v pravém
slova smyslu spojena – dokonce
tělesně. A pak dojde v životě
ke sledu zážitků oddělování,
od okamžiku přestřižení pupeční
šňůry až k smrti. A to je třeba
přijmout. Musíme nechat
dítě žít svůj vlastní život. Slzy,
které při tomto zážitku oddělování
tečou, můžeme pokládat
za znamení utrpení – nejsou to
ovšem slzy bolesti.
Nakolik vám pomáhala vaše
víra?
Byla to reálná pomoc: síla
modlitby v těžkých okamžicích
takového životního úseku. Cítili
jsme také, že se za nás modlí
jiní lidé. To nám v těžkých
zkouškách pomáhalo udělat
krok vpřed. A zcela jistě počítat
s věčným životem, to je pro
matku, která ztrácí dítě, nesmírná
útěcha. Pak si člověk řekne:
Co jsou tyto tři roky a devět měsíců
proti životu na věčnosti! Život
vůbec není absurdní, když
věříme ve věčný život. Toto vědomí
nám také zprostředkuje určitou
zkušenost.
Zkrácená verze interview
Un coer qui écoute – Maternité.
Vysíláno 30. 5. 2011
Překlad -lš-