Nebojte se života
- 80 katechezí pro mladší školní děti.
Napsala: Victoria Montana (Mária Muráňová)
Budete-li text knihy nebo jeho části dál užívat v elektronické či jiné formě, uveďte, prosím, citaci a odkaz na naši stranu www.fatym.com. Před komerčním využitím textu je třeba kontaktovat autorku.
Zkomprimovaná podoba této stránky je k dispozici ke stažení ZDE (208kb).I. Část
1. Rozhovor o náboženství a svobodě
2. Vyvození existence Boha jako neviditelného původce všeho
3. Biblická zpráva o stvoření
4. Bůh vždy přítomný
5. Způsob stvoření - vývojová teorie
6. Stvoření člověka jako pána přírody
7. Způsob stvoření člověka
8. Boží příkazy jako projev lásky
9. Dědičny hřích
10. Kain a Ábel
11. Jaký je Bůh a kde je
12. Svobodná vůle
13. Čekání na Mesiáše
14. Vtělení
15. Andělé
16. Ježíšovo narození
17. Zázraky
18. Rozmnožování chleba
19. Uzdravování
20. Zázračný rybolov a utišení bouřky
21. Milosrdný Samaritán
22. Nemilosrdný sluha
23. Zacheus
24. Kříšení mrtvých
25. Potřeba bdělosti
26. Kritérium soudu
27. Zavržení
28. Cizoložná žena
29. Hlavní přikázání
30. Láska k bližnímu
31. Láska k Bohu
32. Nauč nás modlit se
33. Modlitba jako rozhovor
34. Modlitba a život v Boží přítomnosti
35. Farizeové
36. Mojžíšův zákon
37. Oběť
38. Zrada
39. Zatčeni
40. Umučení
41. Vykoupení
42. Vzkříšení
43. Blažení, kteří neviděli a uvěřiliII. Část
44. Trojjediný Bůh
45. Svátosti jako znaky Božího působení
46. Křest
47. Eucharistie jako znak přátelského sebedarování
48. Eucharistie jako společná hostina
49. Eucharistická slavnost
50. Hřích
51. Přikázání první desky (I., lI., III.)
52. Přikázání druhé desky
53. Pohlavní život (VI., IX.)
54. Život v rodině (IV.)
55. Život a zdraví (V.)
56. Vlastnictví (VII., X.)
57. Pravda (VIII.)
58. Podobenství o marnotratném synovi
59. Ježíšovo zprostředkování odpuštění
60. Svátostné vyznání
61. Druhy lítosti
62. Ježíš se na mě těší
63. Svátost biřmování
64. Svátost manželství
65. Svátost pomazání nemocných
66. Svátost kněžství
67. CírkevIII. Část - Příležitostná témata
Štědry den
Odvaha
Zachránce
Potopa
Abrahám
Samson
David a Goliáš
Očistec
Mystické tělo
Osobní a poslední soud
Světci
Příprava na svátost pokání
Modlitby
Otčenáš
Doslov
Použitá literatura
další knihy (většinou volně šiřitelné)
kreslené comicsy od FATYMu (většinou volně šiřitelné)
zpravodaj FATYMu
objednávky knih (jen za příspěvek na tisk)
co dalšího nabízí Tiskový apoštolát FATYMu
hlavní strana Tiskového apoštolátu FATYMuNebojte se života
IMPRIMATUR pro původní slovenské vydání z roku 1990
MONS. JÁN SOKOL,
arcibiskup-metropolita Slovenska
Trnava 2. 5. 1990
Pár slov k prvému českému vydaniu
S veľkou radosťou som vyhovela P. Rafaelovi Královi SDS, keď ma požiadal o autorský súhlas k českému prekladu pre salvatoriánské vydavateľstvo. Je to pre mňa veľká čest. Osobitne ma teší, že iniciatíva vznikla na Morave, ku ktorej ma viaže silné citové puto. Z tohoto dóvodu venujem toto vydanie in memoriam dvom vzácnym a mne blízkym Moravanom. Obaja sa významne podielali na mojom duchovnom formovaní a nepochybujem, že sú mojimi patronmi v nebi. S úctou a vďačnosťou venujem české vydanie mojej krstnej učitelke Márii Vondráčkovej a mójmu nezabudnutelnému spovedníkovi pátrovi Jozefovi Budišovi.
Kremnica, máj 1991 Mária Muráňová
Nebojte se života, děti, i když bude možná těžký.
Nebojte se světa, přestože vypadá špatný. A nebojte se ani smrti, protože ten, kdo je mocnější než všechno zlo, kdo přemohl smrt, chce být vaším přítelem. Chcete ho poznat?TAK POSLOUCHEJTE!
Naše zdravotnické noviny uveřejnily před lety zprávu o ojedinělém ústavu, do kterého přijímají jen nevyléčitelně nemocné: Je v Anglii a byl založen z nadace jednoho polského válečného invalidy, aby v něm tito lidé mohli umírat. Připomínám to kvůli malé zvláštnosti. Děti zaměstnanců si tam mohou volně hrát na dvoře ústavu. Zjistilo se totiž, že na těžce nemocné velmi dobře působí křik hrajících si dětí.
Je to zvláštní zvuk. I nyní, když začínám tuto práci, slyším ho ze dvora. Asi všechny děti tohoto velkého činžáku jsou venku. Zřejmě využívají poslední slunečné nedělní odpoledne tohoto mimořádně krásného pozdního podzimu. Tento zvuk skutečně uklidňuje. Znamená, že je všechno v pořádku. Jsou zde děti. Hrají si. Mohou si hrát. Jsou syté a spokojené. Nehrozí jim bombardování ani hlad. Život jde dál. Půjde vždycky dál. Tyto děti jsou živým důkazem pokračování života.
Jenže pro člověka, který se dívá reálně dopředu, je ten zvuk jakoby přehlušovaný jinými, alarmujícími zvuky. Na první pohled je všechno klidné a radostné. Děti si bezstarostně hrají. Jenže co všechno jim chybí a co všechno jim hrozí! Jsou dobře oblečené a nasycené. Ale jdou do života a nikdo jim nevysvětlí jeho smysl. Čekají je problémy a trápení. Kdo je připraví na jejích řešení a překonávání? Mají pokračovat v "podmaňování Země", ale nevědí proč. Jednou je čeká i smrt a jim nezbude nic jiného, než zbaběle si před ní zakrýt oči. Protože nebudou vědět, že je to ZAČÁTEK. Pouštíme je do světa plného nástrah, do světa zločinů, smyslnosti, drog a sebevražd - nepřipravené a bezbranné.
Jedině víra, hluboká a žitá dává světlo a sílu. Ale musí to být víra, kterou si dítě bude umět obhájit proti námitkám a lákavým pokušením. Většina našich dětí nemá také ideální podmínky, aby víru nasávala vlastně od chvíle početí. Mnoho dětí získává v rodině i mimo ni pravý opak. Každé dítě má však právo poznat svého Boha a přijít s ním do osobního kontaktu. Někdo mu to musí zprostředkovat. Ale J A K ?
Tato práce je pokus, návrh. Jde o takovou složitou problematiku, že ji není možné vyřešit pevným návodem. Navrhovaný způsob tedy není možno otrocky dodržovat. Ani ve způsobu interpretace, ani v uvedeném postupu. Je třeba se citlivě přizpůsobit chápavosti dětí i momentální situaci.
Při některých lekcích budou uváděny metodické poznámky a vysvětlivky. Pro všechny platí několik společných zásad:1. Rozhovor nebo vyučování má být pro děti něčím přitažlivým, lákavým. jistě samotným obsahem a. způsobem podání a ne tím, že se za pozorné poslouchání slíbí nějaká odměna. Děti se musí na tuto chvíli těšit.
Každé dítě touží po porozumění, laskavém přístupu, po důvěrné atmosféře. Zvláště dnešní děti, které jsou přinuceny žít na ulici s klíčem na krku. Když vyučuje rodič, anebo jiný člen domácnosti, ať zpočátku využije chvíle, kdy takováto důvěrnost vznikne spontánně. Časem se z toho vyvine jakási pravidelnost. Je třeba se jen vyvarovat jakéhokoliv násilí, hrozeb a podrážděnosti.
Když jde o setkávání mimo domov, která jsou od začátku vázána na pravidelnost, nepovažujme sbližování za ztracený čas. Dítě rychle vycítí, kdo ho má opravdu rád, kdo se upřímně zajímá o jeho problémy a kdo ho bere vážně. Pro koho není hračkou, která se odloží, když je něco zajímavějšího (detektivka, televize). Dítě umí ocenit, když si dospělý najde pro ně čas a mluví s ním jako se sobě rovným.2. Vyučující se musí vždy připravit. Přitom se však nemá křečovitě držet předem připraveného schématu. Musí pohotově reagovat na situaci. Nemoc, smrt, havárie, narození, velké překvapení, strach, nepříjemnost ve škole, zklamání - to všechno je třeba okamžitě využít. Kdybychom to nebrali v úvahu, dítě by stejně nedávalo pozor, protože by bylo rozptýlené příliš silným zážitkem. Třeba to považovat za Bohem poskytnutou příležitost k ulehčení vysvětlení palčivých otázek, které jinak zůstanou prázdným teoretizováním. Logická návaznost témat je jistě dobrá věc, ale život se řídí jinými pravidly. Dítě chceme naučit žít z víry, a ne dát mu suchý ucelený systém pravd.
3. Vědomosti jsou rozhodně velmi důležité. Hodně odpadů od víry je možno připsat na vrub náboženské nevědomosti. Ale mnohem důležitější je vybudovat VZTAH, živý kontakt s Bohem.
4. I když snad předpokládáme, že náboženské vzdělání svěřených dětí nebude pokračovat, nechtějme dát dítěti vědomosti dospělého. Když v tom dítě skutečně nebude pokračovat, do dospělosti stejně vše dávno zapomene. Takové vědomosti by je zbytečně zatížily a přispěly by ke zvýšení nepřitažlivosti celé náboženské sféry. Bylo by to, jako bychom pro jistotu dávali dítěti boty dospělého. Dejme dítěti tolik vědomostí, kolik potřebuje nyní pro svůj náboženský život, přiměřených jeho věku. Když ho bude aktivně rozvíjet, samo si vynutí postupné doplňování vědomostí.
5. Nebojme se mluvit s dětmi o hlubokých tajemstvích víry. Každý, kdo se věnuje náboženské výchově dětí, často s úžasem pozoruje, kolik je dítě schopné pochopit. Stává se dokonce, že dítě poučí dospělého.
6. Dobře se osvědčuje plastický způsob vyprávění, přirovnání, příklady. Přitom je však nebezpečí, že se dítě okamžitě chytí použitého obrazu a rozvíjí si ho dále. Když vedeme dialog, zjistíme, že když za přiklad dáme dejme tomu auto, dítě hned začne vzpomínat na sousedovo nové auto. Takovéto odbočení, když se nám je nepodaří včas předejít, musíme nechat chvíli běžet, přidat se k němu a potom se nenásilně vrátit k původnímu tématu, např. takto: "Kam jsme se to až dostali? Proč jsme vlastně začali mluvit o tom autě?" Takováto neplánovaná přestávka bude chvilkou oddechu, anebo příležitostí ke sblížení, k poznání zájmů dítěte. Ale nesmíme se stát otroky záměrného odvádění pozornosti nebo povídavosti dítěte.
7. Používejme co nejvíce formy dialogu. Má to více výhod. Když dítě jen pasivně poslouchá, po chvilce se v myšlenkách vzdálí (známe to sami podle sebe). Když je nuceno stále odpovídat, udržuje se tím jeho pozornost. Mimo to si lehčeji zapamatuje to, co si vlastně samo vyvodí. Vyžaduje to ale vhodně zaměřené otázky.
Využijme však i přirozené zvídavosti dítěte. Kdyby někdo vždy důsledně odpovídal na každé dětské "proč", kdyby dával odpověďmi nepřímo návod k další otázce, kdyby jí vhodně provokoval, stačilo by to na dostatečnou náboženskou informaci. Ale tuto možnost má málokdo. V každém případě však forma dialogu neznamená jen přinutit dítě otázkami k pozornosti a k vyvozování poznatků. Třeba dát prostor i dětským otázkám a správně na ně odpovídat.
Jenže na tuto formu dialogu je nemožné dát nějaký návod. Dětské otázky jsou nevyzpytatelné. I nejvzdělanější teolog by se při nich někdy zapotil. Pro tento případ je jen jedna rada: Když znám správnou a vhodnou odpověď, odpovím. Nic se nestane, když přiznám, že to nevím. Případně slíbím, že se na to zeptám, podívám, zjistím to. Autorita tím nikdy neutrpí. Spíš naopak. Nepodceňujme dětský úsudek a kritičnost. Dítě velmi rychle zjistí, že vyhýbavé odpovědi nebo dokonce zakřiknutí je vlastně nevědomost. A je po důvěře!
Takové záludné otázky jsou zpravidla jen špatně formulované. Tehdy se pokusíme otázku opravit asi takto: "Jestli ti dobře rozumím, chceš vlastně vědět toto . . ."8. Používání obrazů je nejen pomůckou, ale i překážkou. Na jedné straně udržuje pozornost, činí vyučování přitažlivým a zajímavějším. jenže pozor! Dítě je na obrazy velmi vnímavé a některé představy se obrazem vtisknou tak hluboko, že je již není možno změnit. Tak například obrázek ráje, jak Eva podává Adamovi jablko, může udělat z této tragédie záležitost banální mlsnosti, což se dá těžko sladit s Boží dobrotou. Vybudovat u dítěte hluboké přesvědčení o velké lásce Boha k nám je o mnoho důležitější než informace o prvním hříchu (v takovémto pojetí stejně nesprávná).
9. Dítě většinou není schopno dlouho soustředěně vnímat. Doba schopnosti soustředěného vnímání dítěte je individuální, proto ji nemůžeme paušálně určit. Závisí na: inteligenci, temperamentu, momentální disponovanosti, na denní době, počasí a hlavně na věku (mentálním!). Nejvíc však závisí na způsobu podání. Je třeba tedy pozorně sledovat reakce dítěte a podle toho přizpůsobit délku rozhovoru i jeho způsob.
Kdo bude chtít použít tuto příručku k vyučování, při kterém je třeba vyplnit celou vyučovací hodinu, musí si připravit vhodné zaměstnání (kreslení, zpívání, hry) na vyplnění zbývajícího času. K těm hrám je třeba poznamenat: Existují všelijaké společenské hry, upravené na jakési zábavné výučování náboženství. Vyhrává ten, kdo zná správnou odpověď. Děti si tak sice hravě osvojí množství vědomostí, jen je třeba uvážit, jestli je to vhodný způsob, aby se jim vštěpila patřičná úcta k víře a k jejím tajemstvím: Vhodnější jsou hry na cvičení schopnosti vůle i na bystření pozornosti, logického myšlení, paměti apod. Tak např. soutěž, kdo déle vydrží nezasmát se, nepromluvit, ačkoliv ho ostatní provokují: Hledání schovaných hodinek (přitom musí být ticho). Uhádnutí myšleného předmětu vhodně zaměřenými otázkami. Kdo si zapamatuje víc detailů z obrazu, kdo pozná změnu v rozsazení apod. Takovéto hry nemají jen funkci vyplnění času, ale pomáhají vytvořit i přátelský vztah k vyučujícímu. A při hře se dá výborně výchovně působit, pěstovat poctivost, pravdomluvnost, schopnost přijímat prohru apod. To patří k etické výchově, která je neodmyslitelnou v náboženské výchově. Ale to neznamená, že všechno ve výchově budeme motivovat nábožensky.10. Účinky i nejlepšího vyučování mohou kazit nevhodné výchovné zásahy; neuvážené poznámky. Tak například, když rodiče si chtějí pomáhat při výchově náboženstvím, i když se při zákazech a příkazech odvolávají na Boha, jako by se chtěli schovávat za jeho autoritu. Rodičovská autorita je jistě od Boha, ale rodiče ji mají uplatňovat ve svém jménu, a ne v jménu Pána Boha. Dítě se musí učit proto, aby se připravilo na život. Musí si osvojit správné hygienické návyky, aby si zachovalo zdraví. Musí se podřídit dospělým proto, že ještě neumí posoudit následky svého jednáni. Nebudeme mu tedy říkat, že musí jíst špenát, aby tím přineslo oběť a udělalo radost Pánu Bohu, jinak že ho Pán Bůh potrestá. A už vůbec se nesmí říkat při nějaké nehodě, že je to trest Boží. Nejhorší však je, když při nějakém přestupku povíme: "Počkej, však se budeš muset z toho vyzpovídat!" A když už dítě přistupuje k svátostem, nesmíme mu při nějaké banální vině připomenout, že nyní už nesmí jít ke svatému přijímání. Tím se vytvoří pro celý život pomýlená představa rozhněvaného, trestajícího Boha. Svátost pokání, ve skutečnosti zdroj velké radosti, by se stala strašidlem. Eucharistie by byla odměnou pro dokonalé, zatím co je ustanovena pro hříšníky.
Dítě by mělo vědět, že Bůh je nejen Bohem dětí, ale i dospělých že všichni stejně musíme respektovat jeho vůli, že všichni jsme slabí a hříšní a všichni stejně potřebujeme Boží milosrdenství.A na závěr prosba:
Dřív než začnete používat příručku, přečtěte si ji celou! Tím získáte přehled o celé látce a osvojíte si způsob, jak ji předložit dětem.
4. listopadu 1979
(Věnováno K.)Na cestu štvrtému,
opravenému vydaniu
od Mons. Rudolfa BalážaSvátý Otec Ján Pavol II. tak vo svojich apoštolských listoch, ako aj exhortáciách a osobných prejavoch neustále zdórazňuje dóléžitosť rodiny pri tvorení nového sveta, ktorý všetci chceme lepší a ľudskejší. Ako to dosiahnuť? Rodinná katechéza je k tomu vynikajúcim klúčom.
Z pastoračnej skúsenosti viem, že niektorí rodičia by aj mali dobrú vóľu viest deti k Bohu, ale velmi rýchle sa vzdávajú tohto prvoradého poslania preto, lebo si myslia a to aj vyjadrujú, že nedokážu deti viest v duchovnej oblasti. Kniha "Nebojte sa života" je cenná predovšetkým v tom, že podáva jednoduchú, zrozumitelnú metodiku pre rodičov, no zároveň obsahuje aj ortodoxnú náuku cirkvi takmer v celej jej katechetickej šírke. Takže máme tu odrazu oboje. Ak si rodič k vaci sadne, preštuduje si úvody k jednotlivým katechézam a potom samu katechézu, móže byt svojmu dieťatu najlepším učitelom náboženstva. A o to nám ide. Skúsenost učí, že žiaden katechetický fenomén nedokáže dieťa dokonale zachytit, ak rodina duchovne spí. Ak je však v něj prebudený záujem, oživa Kristus tak v rodičoch, ako aj v deťoch.
Len to želám na cestu tejto knihe, ktorá vznikla práve vtedy, keď sa nič nesmelo. A predsa vznikla, lebo jestvovala dobrá a silná vóľa. Aj rodinná katechéza bude kriesit nesmierne hodnoty krestanstva v našom národe, ak v rodičoch bude spomenutá vóľa. K tomu pripájam aj svoje apoštolské požehnanie.Mons. Rudolf Baláž banskobystrický biskup
Modlime sa, aby Boh otvoril dvere nášmu slovu a aby sme vedeli, ako sa máme prihovoriť každému jednému.
(VoIne podla Kol 4,3-6.)1. Rozhovor o náboženství a o svobodě
Začátek je ve všem vždy nejtěžší. A když jde o tak vážnou úlohu, jakou je vyučování náboženství v dnešních složitých podmínkách, je to ještě těžší. Zde je třeba opravdu velmi pečlivě vybírat slova a způsob. A hlavně téma, s kterým se má začít.
Rodiče nepotřebují žádný oficiální začátek. Je těžké představit si rodinu, ve které nikdy nepadlo slovo o Bohu a náboženství a najednou jeden večer by se začalo "učit náboženství“. Výchova v rodině začíná skutečně nepozorovaně, nepatrnými poznámkami, odpověďmi na dětské otázky, vysvětlením obrazů, symbolů, úkonů.
Jiný vyučující však může dostat děti, které neznají vůbec nic. Navrhovaný postup vychází právě z této situace.Víte, proč se setkáváme? O čem si budeme povídat? (O náboženství). A víte, co je to náboženství? No, i když o tom něco víte, jistě si nedovedete představit, jestli to bude zajímavé, jestli se vám to bude líbit. A už vůbec nemůžete vědět, jestli vám to bude užitečné.
Ale tak je to vždy. Když si zapnete televizor, víte, jaká to bude pohádka, když jste ji ještě nikdy předtím neviděli? Víte dopředu, jestli bude film zajímavý? Anebo když jdete na výlet na takové místo, kde jste ještě nebyli, víte dopředu, jestli se vám tam bude líbit? Víte, jaké dobrodružství zažijete? No a co myslíte, udělal by moudře chlapec, který se proto nešel podívat na film, protože neví jistě, že to bude pěkné? Anebo kdyby nikdy nešel na výlet proto, že neví, jaké to tam bude? Opravdu by byl hloupý! Když by se tak choval vždycky, nikdy by neochutnal ani čokoládu, protože nemůže dopředu vědět, jakou má chuť, když ji nikdy nevezme do úst.
Ale takové dítě asi ani není na světě, které by nebylo na všechno zvědavé. Takže vím celkem jistě, že jste velmi zvědaví i na to, o čem si vlastně budeme povídat. Že je to tak?
Já vím i to, že děti nejraději dělají to, co si sami vymyslí. A když je někam pošlou dospělí, není jim to vždy po chuti. Obyčejně by právě tehdy dělaly raději něco jiného. A sem vás pravděpodobně poslali rodiče, že? No a vy byste si nyní raději někde hráli. Je to tak?
Jenže ještě nevíte, jaké to bude. Možná se vám to bude velmi líbit. A já vám za to ručím, že jednou zcela určitě uznáte, že to bylo potřebné a užitečné. Že to bylo to nejdůležitější na světě.
Povím vám jeden příběh. Takový krátký. Šli spolu tři chlapci. Jeden z nich si povzdychl: "Kdyby mi tak někdo vykouzlil korunu, hned bych si šel koupit žvýkačku, mám na ni takovou chuť." Druhý řekl: "Ty jsi ale hloupý! Kdyby někdo dovedl opravdu čarovat, raději bych chtěl autíčko na dálkové ovládání". A toho třetího bolel zub, a tak si pomyslel; že on by chtěl; aby měl hned zub zdravý, a aby nemusel jit k zubaři. No a najednou před nimi stála opravdová víla. Nabídla se, že jim splní jejich přáni, ale že si to mohou ještě rozmyslit, že jim nabídne něco jiného. Tomu . prvému namísto koruny deset tisíc korun, ale až skončí školu. Tomu druhému skutečně veliké auto, ale až ho bude moci sám řídit. Tomu třetímu nabídla zdraví na celý život, když půjde hned k doktorovi. Dala jim pět minut na rozmyšlení.
Co byste jim poradili, kdyby se to opravdu stalo? Vždyť jen hlupák by si vybral to první!
A už jste snad i uhádli smysl tohoto příběhu. Možná, že právě nyní byste chtěli venku běhat, anebo se dívat na televizi. Možná, že tomu tak bude i jindy, když se budeme mít sejít. Budu vám vyprávět mnoho zajímavého a krásného. Nejvíc to však oceníte později, až vám to bude pomáhat v životě. Ale vždy máte možnost si vybrat. Tak jako ti chlapci v příběhu. Můžete dát přednost jiné zábavě. Ale dřív by myslím bylo dobré zkusit, jestli to přece jen náhodou nestojí za to. Co myslíte, jak se rozhodne moudrý? Buď řekne: "Já tam nepůjdu, protože nevím, jaké to bude?", anebo si pomyslí: "Nevím, jaké to bude, a právě proto to zkusím."
Tak co, jak se rozhodnete?Poznáte pravdu, a pravda z vás udělá lidi svobodné (J 8,32).
2. Vyvození existence Boha jako neviditelného původce všeho
Tento rozhovor nemá nijak nahradit nebo předběhnout školní vyučování. Takže nemá jit do detailů z fyziky nebo biologie. Víc má mít charakter zábavného hledání.
Uvedený text je stručný. Může se rozšířit přiměřeně k dětskému zájmu a chápavosti; dobře je však začít od toho, co může udělat člověk. Je to možné oživit například kreslením, otevřením hodinek apod. Obdiv k Bohu jako k Stvořiteli budeme stavět na obdivováni člověka. Kdyby však děti začaly uvádět příklady z přírody, např. odkud je jablko, anebo kuře, stačí.konstatovat, že jablko narostlo na stromě a kuře se vylíhlo z vajíčka. Dětem to obvykle stačí. Není potřebné ihned vyvozovat Boha jako původce života. Když by však děti samy upozornily na rozdíl mezi živým a neživým, nic se nestane, když odbočíme a vyvodíme Boha jako dárce života a ne jako stvořitele všeho.Víte, kdo udělal tento stůl? A tyto hodiny, televizor? A kdo postavil dům? Odkud je auto? Určitě to musel někdo udělat! Viděli jste už motor auta zblízka? Když by vám někdo řekl, že se to udělalo samo, uvěřili byste mu? Že ne?
A nyní přemýšlejte! Kdo asi udělal tamten kopec? (Tatry, moře, jezero, řeku, slunce, hvězdy). Nevíte že?
Až budete starší, budete se o tom ve škole učit mnoho zajímavého. Jaký veliký je svět, jaké obrovské je slunce, které vidíme jen jako svítící míč. A takových sluncí je velmi mnoho a jsou strašně daleko. Jednou pochopíte, že všechno na světě je o mnoho složitější než motor v autě. A co myslíte, bylo by možné, aby to všechno vzniklo samo od sebe? Že ne? No a mohl by to udělat člověk? Asi těžko. Musel to tedy udělat někdo jiný. Co říkáte, že ten někdo musí být velmi moudrý. Moudřejší než ten, co umí sestrojit letadlo, anebo i kosmickou raketu.
Podívejte se, na těchto hodinkách je napsané, že byly vyrobeny v továrně Prim. Na televizoru je vzadu štítek, kde je také napsáno, v které továrně ho vyrobili. Víte, že jsou auta značky ŠKODA, FIAT, WARTBURG. Ta jména nám říkají, kdo auta vyrobil. Kdybyste šli do té továrny, viděli byste, jak se to dělá.
Jenže na moři, na slunci, na hvězdách není napsáno, kdo je udělal. A proto se našli i takoví lidé, kteří říkají, že se to všechno udělalo samo. Může to tak být? Ne, nemůže. Ti lidé to říkají jen proto, že toho, kdo to udělal, nevidíme.
Povím vám zase malý příběh. Přišel jednou po obědě Honzík ze školy domů. Rodiče ještě byli v práci. Vešel do svého pokojíku a. celý překvapený vidi, že na stole je položená krásná velká stavebnice. Nevěděl, kdo mu ji tam dal, ale věděl, že je určitě pro něho, když je položená v jeho pokojíku a na jeho stole. Velmi se mu líbila. Hned si s ní začal hrát.
Vtom přišli domů rodiče a též se velmi divili, protože ani oni nevěděli, od koho je. Tak začali přemýšlet.
Nikde nebyl žádný lístek, ani nejmenší náznak, kdo ji tam dal. Nikoho neviděli. A přece věděli zcela jistě, že se tam nemohla objevit jen tak, sama od sebe. Nevěděli však, kdo to byl. Ale někdo to být musel. A najednou říká Honzík: "Nevím sice, kdo mi stavebnici dal, ale vím, že to byl někdo velmi dobrý, kdo mě má rád".
Měl pravdu?
A tedy, i když nemáme na všem lístek, kdo to udělal, i když ho nevidíme, víme zcela jistě, že
se to nemohlo udělat samo od sebe, z ničeho, a že ten, kdo to udělal, je dobrý a má nás rád.
Ten Honzík z našeho příběhu chtěl velmi poděkovat za tu krásnou stavebnici. A proto řekl: "Nevidím tě, ale vím, že jsi. Když jsi mi dal stavebnici jako neviditelný, jistě mě slyšíš, i když tě nevidím. Mám velkou radost. Děkuji ti. Mám tě rád, protože i ty mě máš rád."
A víte, jak to dopadlo? V druhém pokoji byl za závěsem schovaný dědeček. A jakou vám měl velikánskou radost z toho, že mu Honzík ták pěkně poděkoval, i když ho neviděl.
Tak a nyní dostanete úlohu. Bude to vlastně hádanka. Dávejte pozor a dobře poslouchejte! Já nyní povím, jako ten Honzík: "Nevidím tě, ale vím, že jsi, neboť jsi nám dal zem, vodu, hory, slunce, hvězdy, všechno. Vím, že jsi moudrý a dobrý. Děkuji ti za to."
Máte uhádnout, jestli to skutečné slyší ten, kdo nám to všechno dal.Pane, kolik je tvého díla! Všecko jsi moudře učinil, země je zaplněna tvými tvory! ( Ž 103,24 ).
Způsob, jakým podáváme dětem biblickou zprávu o stvořeni, je mimořádně důležitý. Tato otázka je totiž nejčastěji předmětem ateistické kritiky a často i posměchu.
Biblické podání, správně chápané, není v rozporu s vědeckým názorem na vznik světa. Poskytuje dost prostoru i pro jakékoliv další objevy. Je třeba však pečlivě rozlišovat mezi tím, co Bůh skutečně chtěl prostřednictvím Písma lidem zjevit a mezi nepodstatnými prvky, které patří ke stylu pisatele. Správné chápání biblických textů je předmětem velmi složité vědecké disciplíny. Pokusíme se však o jednoduché a i dětem srozumitelně podáni jádra biblické zprávy o stvoření, s přihlédnutím na nejčastější námitky. Protože však uživatelé této příručky nemusí znát nejnovější církevní názor, uvádíme několik poznámek.
Biblický popis stvořeni nesmíme považovat za vědeckou informaci. Proto není vůbec důležitý ani v Bibli uváděný postup (stvoření světla, slunce, atd.), ani rozdělení na dny. Nemá tedy význam hledat v tom nějaký skrytý smysl a pokoušet se ho uzpůsobit na fáze vývoje. Písmo je pravdivé Boží zjevení v tom, že Bůh sám je původcem všeho, co existuje. Na to, aby se Iidé dozvěděli podrobnosti o způsobu stvoření, dal Bůh lidem rozum, schopnost postupného vnikání do tajů přírody. Bůh mohl zajisté nadiktovat někomu i kdysi dávno perfektní vědecké pojednání, ale kdo by tomu tehdy rozuměl, třeba i v současnosti? Jen několik špičkových vědců. A kdyby to bylo přizpůsobeno chápavosti vědců žijících jen o 5000 let později, dnes by tomu nerozuměl vůbec nikdo. Biblická zpráva je však srozumitelná v každé době. Kdysi ji zřejmě lidé chápali jinak než dnes, ale Bůh věděl, že se inteligence Iidí bude rozvíjet všemi směry. S přírodovědeckým poznáním se bude současně zvyšovat i schopnost rozlišovat a chápat vnitřní smysl textu. Když lidstvo odhalí zákony přírody, dokáže poznat i v prastarých textech básnickou oslavu Boha.
Při posuzováni všech biblických textů je třeba mít na zřeteli nejen dobu jejich vzniku, ale především místo vzniku. Lidé Orientu mají podstatně odlišný způsob myšlení a vyjadřováni než my, Evropané. Pravdivost posuzují podle obsahu a vnitřního smyslu, a ne podle toho, do jaké míry je to historicky ověřitelná skutečnost.
Malý příklad na vysvětlení: Představme si, že by za několik století objevili například filmový záznam televizního seriálu "Nemocnice na kraji města". A nyní by někdo napadl pravdivost tohoto příběhu a z archivních materiálů by dokázat, že ani primář Sova, ani ostatní osoby nikdy nežily. Je tomu sice tak, ale nic to nemění na faktu, že jde o příběh hluboce pravdivý, že je to skutečně věrný obraz doby, charakterů, postojů, poměrů.
Ne každá osoba a událost, popisovaná v Bibli, je historicky pravdivá. Ale každá je vnitřně pravdivá. Přesné rozlišení je úlohou odborníků. Pro vyučování dětí, pro vybudování jejich vztahu k Bohu to není nutné vědět. Tento vztah by však mohlo ohrozit, kdyby někdo dítěti autoritativně podával biblické obrazy jako historickou skutečnost a později by zjistilo, že to tak není.
V Písmu musíme tedy hledat především vnitřní pravdivost. A ta je nenapadnutelná, a to i v obraze o stvoření světa. Přírodní vědy nemohou existenci Boha ani popřít, ani dokázat. Ale současná fyzika dovede vypočítat dobu trvání hmoty, takže hypotéza o věčnosti hmoty padá. Skutečně vědecký světový názor by neměl tento fakt obcházet.
Účelem biblického popisu stvořeni je především navázání kontaktu s Bohem přes obdiv k dílu stvořeni. Při rozhovoru s dětmi mějme na zřeteli tento cil.Minule jsme uvažovali o tom, odkud je svět. Kdo ho udělal. A přišli jsme na to, že to musel být někdo velmi moudrý a velmi dobrý. Jen škoda, že je neviditelný. A ještě větší škoda je to, že nám nepřilepil na všechno nějaký lístek, že nám nenechal nějakou zprávu: "To jsem já, který jsem vám toto všechno dal."
Je sice pravda, že ani na kopcích, ani na slunci není štítek s jménem výrobce jako na ledničce nebo na kole. Ale ten, kdo to všechno udělal, přece se jen postaral o to, abychom se o něm něco dověděli. Nevyšel sice z úkrytu závěsu, jako v našem minulém vymyšleném příběhu onen dědeček. Ale máme o něm písemnou zprávu.
Tak si představte, že existuje kniha, kde si to můžete přečíst. Je to velmi stará kniha. Jmenuje se Bible anebo Písmo svaté. V ní je napsáno, že všechno, co existuje, stvořil BŮH. A že Bůh je opravdu velmi moudrý, velmi dobrý a má nás rád. Je neviditelný, a přece je nám vždy nablízku. Tak blízko, že všechno slyší, všechno vidí, všechno ví.
Tak vidíte, a už máme vyřešenou i tu minulou hádanku. Slyšel mě tedy Bůh, když jsem mu říkal, že mu děkuji za všechno? To se ví, že ano. A slyšel by to, i kdybychom to řekli docela potichu? I kdybychom si to jen pomysleli? I to. Určitě i to slyší, i to ví. Takže my si vlastně můžeme povídat s Bohem, který všechno udělal a všechno ví. Nezdá se vám to úžasné?
I dnes vám něco povím, ano? Poslouchejte! Dávejte dobrý pozor, protože na konci dostanete zase hádanku.
Na dvoře si hrály děti. Najednou se začaly hádat. Nikdo nevěděl, jak ta hádka vlastně vznik!a, kdo začal. Však víte, jak to bývá. Ale pro nás ani není důležité, proč se nepohodli. Jen si začali jeden druhému vyhrožovat: "Jen počkej, můj taťka ti ukáže! Víš, jakou má sílu? Kolik dokáže zvednout?" No a už byli v sobě. Jeden přes druhého se překřikovali, čí tatínek je silnější, moudřejší, šikovnější. Ale nemohli se dohodnout, kdo je nejmoudřejší, nejšikovnější, nejmocnější. Zdálo se, že to vyhraje Jirka, protože jeho otec byl námořníkem. Jen občas byl doma a tehdy se Jirka od něho nepohnul ani na krok a ostatním s velkou pýchou vyprávěl takové příběhy, že všichni zůstali poslouchat s otevřenými ústy. Kde všude jeho tatínek byl, co všechno viděl, jaké dobrodružství zažil! Jenže co? Věrka ho trumfla. Řekla, že její otec umí operovat a každý den zachraňuje lidi. A že to by kdekdo nedokázal. Tak ztichl i Frantík, protože on se chlubil tím, že jeho tatínek umí střílet a mají doma pušku. To každý uznal, že zachránit je víc než zastřelit.
Tak se vám hádali a hádali a nemělo to konce. Monika říkala, že ona má bratrance pilota. Marek byl zase přes prázdniny u moře a tam se seznámil s filmovým hercem. Měl i jeho fotografii s vlastnoručním podpisem.
Nemohli se dohodnout ani na tom, čí tatínek je nejlepší. Neboť jeden by! dobrý proto, že koupil dcerce chodící a mluvící panenku, druhý proto, že zachránil tonoucího, třetí proto, že chodil s dětmi na výlety, a zase jiný proto, že není nikdy nervózní.
Každý měl pravdu a přece nevyřešili, kdo je nejchytřejší a nejlepší. Jeden starší chlapec stál kousek dál a poslouchal je. Když se už všichni vykřičeli, přišel mezi ně a řekl jim: "Já znám někoho, kdo je opravdu nejmoudřejší a nejlepší. On ví všechno, protože sám všechno vymyslel a udělal. Dokonce k tomu nic a nikoho nepotřeboval. A je nejlepší, protože všechno neudělal pro sebe, ale pro nás. Všechno nám dal úplně zadarmo. Mohu si s ním kdykoliv povykládat. Vždy má pro mě čas. Vždy mě slyší. Je se mnou i tehdy, když jsem úplně sám.
Hádanka: O kom to mluvil? Odkud se to mohl dovědět?Má duše, dobrořečí Pánu, Pane, můj Bože, jsi nesmírně veliký! (Ž 103,1).
Naším cílem není jen dát vědomosti o Bohu, ale vybudovat vztah k němu. účelem této části je přivést děti k životu v Boží přítomnosti. To je základ celého náboženského života. A děti mají obdivuhodnou schopnost rychle se do něho vžít.
Ten velký chlapec z minulého příběhu vyprávěl o Bohu. Uměl to, protože je to napsané v Písmu svatém.
Opravdu je tomu tak, že je Bůh nejmoudřejší a nejlepší. A že je vždy s námi. Vždyť nás vidí, i kdybychom se chtěli jakkoliv schovat. A slyší i to, co mu řekneme docela potichu. To všechno je skutečně pravda. A ze všeho, co ten chlapec řekl, je nejdůležitější, že Bůh je se mnou, i když jsem docela sám. Co myslíte, je to pro nás dobré nebo zlé? Máme se z toho radovat, nebo se proto bát?
Katka byla často sama doma. Neměla sourozence. Tatínek byl kdesi v cizině na montáži. Dědečka ani babičku už neměla. Když maminka potřebovala někam odejít, Katka musela zůstat celý večer sama. Katka však byla samostatná. Maminka se nemusela bát, že se jí něco stane. Věděla, že si nebude hrát se zápalkami, že nebude zapalovat plyn anebo strkat do elektrické zásuvky hřebíky. Katka si hrála, četla si, anebo se dívala na televizi. Nebála se. Ale přece jen byla vždycky ráda, když se maminka vrátila. Bylo jí tak dobře, když byla maminka doma. I když vařila v kuchyni a ona se učila v pokoji, přece byla spokojenější. Bylo jí tak nějak jinak, tak příjemně. Když byly celý den spolu, nemusely si ani moc povídat, Katce stačilo, když věděla, že je maminka blízko. A že si s ní může kdykoliv promluvit.
Jednou ji pozvala na návštěvu spolužačka Eva. Když tam přišla, byla tam už i druhá děvčata. Eva jim tajemně oznámila: "Víte, jak nám bude dneska krásně? Naši nejsou doma. Můžeme si dělat, co chceme. Určitě do večera nepřijdou."
Katce to bylo divné, nedovedla pochopit, proč je Eva ráda, že jsou samy. Vždyť ona byla vždycky ráda, když mohla být s maminkou. Ale za chvíli to pochopila. Eva totiž otevřela maminčinu skříň, vyndala její šaty a klobouky. A že si budou hrát na velké dámy. Převlékly se, namalovaly se, posadily se do obývacího pokoje. Eva vzala ze sekretáře bonbony a sklenice. Nalila jim víno. Ani jim to moc nechutnalo, ale Eva je povzbuzovala, že jsou už velké. Vytáhla i cigarety a nabídla jim. Ona to prý už zkoušela. A sousedův chlapec je o hodně mladší a už dobře kouří. Tak si tedy hrály na velké dámy. Najednou se však Katka otočila a uviděla ve dveřích Evinina tatínka. To si dovedete představit, jak se všechny lekly a co potom bylo.
Večer o tom Katka uvažovala. Jak je ona šťastná, když je maminka doma! I kdyby tak nečekaně přišel domů tatínek, to by bylo radosti! Proč to bylo u Evy naopak?
Víte proč? Určitě jste na to přišli i Katka na to přišla. Vždyť ani ona by nebyla ráda, kdyby její rodiče přišli, a ona by dělala něco špatného, nedovoleného.
No a tak nyní přemýšlejte! Je to radost, že je Bůh vždy s námi, anebo se ho máme bát?
Co my tu nyní děláme? Je to něco zlého, nebo je to dobré? Když se nyní na nás Bůh dívá, když nás poslouchá, určitě se z nás raduje. Takže i my jsme rádi, že je zde. Můžeme ho tedy oslovit. Jistě na to i čeká. Vždyť už víme, jaký je dobry, jak nás má rád, víme i, že nás opravdu poslouchá, neměli bychom toho využít? Povězme mu tedy něco pěkného, souhlasíte?Nechme děti mluvit volně. Trochu je můžeme usměrňovat. Ale předběžně nepoužijme žádnou známou modlitbu. Ať je to pár spontánních, radostných vět. Potom povzbudíme děti, aby takto zkusily povědět něco Bohu i jindy. Případně jim můžeme dát za úlohu napsat takovou vlastní modlitbu. Bude to dobrá příležitost vrátit se k tomu hned při nejbližším setkání.
I když v textech nemluvíme přímo o modlitbě, je třeba využít každé příležitosti s možností pro vybudování spontánní modlitby. Jen nepřipusťme sklouznutí do formalismu.Svou radost hledej v Pánu a dá ti, po čem touží srdce (Ž 36,4).
5. Způsob stvoření - vývojová teologie
Viděli jste už stavět dům? To dá práce, že? Vyměřit pozemek, vykopat základy, navozit materiál, skládat cihlu k cihle, vsadit okna, dveře, vodovodní potrubí, elektrické vedení. No, je toho hodně, co je třeba k tomu, aby se postavil dům. Kolik lidí při tom pracuje! A stále tam musí být někdo, kdo všechnu práci řídí, kdo se dívá do plánů, podle nich potom rozkazuje, co se má kde a jak udělat, a kontroluje, jestli stavba vypadá tak, jak je nakreslená v plánech.
A nyní si představte, že by se našel takový člověk, který by docela sám postavil nějaký velikánský dům. Sám by si ho vymyslel, :nakreslil plány, docela sám by udělal všechno, co je do domu potřeba. I panely, i umyvadla, výtahy, světla. Nic by nekoupil hotové. A nikdo by mu při tom nepomáhal. To vlastně ani není možné. Takový člověk neexistuje, který by to dokázal. A kdyby přece, že byste ho obdivovali? A velmi, nebo ne?
Ale nyní si představte, že by se našel druhý člověk, který by vymyslel a udělal jen takové malinké zrníčko písku. To by položil na zem a z toho zrníčka by se docela sám postavil též takový velký dům. Se vším, co v takovém domě musí být. Takže všechno, co je ve výkresech a plánech, jak bude dům vypadat, jak se má co udělat a jak postupovat, i všechen materiál, cihly, roury, skla, kabely - to všechno by už bylo v tom malinkém zrníčku písku. I s tou silou, že se to samo udělá.
Kterého z těchto dvou lidí byste víc obdivovali? Co je těžší, co je větší umění? No, určitě to druhé! A máte pravdu.
Nyní se vrátíme k tomu, co už o vzniku světa víme. Když jste se dověděli, že všechno stvořil Bůh, pravděpodobně jste si mysleli, že to udělal tak nějak, jako když si vy hrajete na písku. Uděláte kopec a dolinu, řeku, jezero a jeskyni. Stvoření jste si tedy představovali tak, že Bůh vzal nějakou žhavou hmotu a z ní utvořil slunce a hvězdy. Potom udělal Zemi, na ní kopce a moře. Potom tam dal stromy, trávu a květiny. A do vzduchu pustil ptáky, do vody ryby a na zem všechna ostatní zvířata a člověka.
Lidé si dlouho mysleli, že to bylo tak nějak, protože v Bibli je napsáno, že všechno stvořil Bůh. Tato kniha však byla napsaná velmi dávno. Tehdy lidé ještě nevěděli, že Slunce je mnohem větši než naše Zem. Nevěděli ani, že naše Zem je koule. Mysleli si, že obloha je nějaká plocha, na které jsou zavěšená světýlka.
Bůh chtěl, abychom věděli, že všechno stvořil on. A proto vnukl některým lidem, aby to napsali. V té knize je tedy napsáno, co nám odkazuje Bůh, že všechno máme od něho, že on je nejmoudřejší a nejlepší, že nás má rád a chce, abychom se měli dobře. Ale není tam napsáno, jak to všechno Bůh udělal. Bůh totiž věděl, že lidé svým rozumem na to jednou přijdou sami.
Nejdřív si lidé představovali stvoření tak, že to všechno postupně Bůh sám udělal. Podobně, jako když něco děláme my. A i tehdy velmi obdivovali Boha, protože svět je velký a velmi složitý.
Lidem to ale nedalo pokoj. Chtěli vědět víc. Tak jako když vy dostanete nějakou hračku. Nejdřív se z ní radujete, hrajete si s ní, ale potom začnete být zvědaví, co v ní je. Co to tam vrčí, jak to, že se hýbou kolečka. A hračku rozeberete. I dospělí jsou takoví. Ledacos rozeberou zase poskládají a potom na hodně věcí přijdou. Moudří lidé tedy přemýšleli, zkoumali, až přišli na to, že všechno co je, vzniklo z takového maličkého zrníčka. Menšího než prášek. Ale v něm už bylo ukryté všechno pro tento veliký svět. Například i síla slunečního záření, to světlo i teplo, které dnes ze slunce dostáváme, bylo už v tom prvním zrničku. Byl v něm i postup vývoje, co má být dřív a co později.
Toto malinké zrníčko vymyslel a stvořil Bůh. To on dal do něj takovou moc. On to byl, kdo dal lidem rozum, že na to přišli, že to objevili.
No a nyní povězte sami, když my už toto všechno víme, máme proto méně obdivovat Boha? Když někdo řekne, že Bůh není a že nestvořil svět protože svět vznikl z maličkého zrníčka, co mu povíte, co si pomyslíte? Bylo by možné, že by to zrníčko vzniklo úplně samo, z ničeho? Nikdo by ho nevymyslel, nikdo neudělal a nikdo v něj nevložil takovou sílu!
Vy jste zatím ještě jen děti, ale už přece víte, že to není možné! Vždyť cítíte, že to musel udělat velký, moudrý a dobrý Bůh.Tento text byl vyzkoušen na více dětech, včetně pětiletých. Příklad porovnáni se stavbou domu, s aplikací na vývojovou teorii, pochopilo skutečně každé. Je třeba však velmi citlivě sledovat reakci dětí. Možná bude-li třeba déle se zdržet při tomto vyvozování a nepokračovat dále. Nic se nestane, když se toto těma rozdělí do dvou rozhovorů. Nejdůležitější je, aby se dětem hluboce vtisklo do mysli, že Bůh jako původce vývoje je víc hoden obdivu, než Bůh - Stvořitel.
6. Stvoření člověka jako pána přírody
V této části nám jde o vyvozeni původu lidstva a ne jednotlivého člověka. Proto sem nevkládáme embryonální vývoj a narozeni. Může se však stát, že toto téma vyvolá u dětí otázky o jejich osobním vzniku. Tehdy je třeba upustit od původního plánu a pravdivě odpovídat na to, nač se ptají. Návod na sexuální poučení je uvedený při vysvětlováni 6. přikázáni. Nejvhodnější je však neplánované poučení, vyvolané spontánním zájmem. Když děti vidí, že vyučující hovoří o sexuálních otázkách přirozeně, nevykrucuje se a nic nezamlčuje, toto téma se nedostane do velmi škodlivé atmosféry lákavého tajemna.
Vzpomínáte si ještě děti, co jsme si povídali, pro koho stvořil Bůh celý svět? Komu ho daroval? No přece nám, lidem! I v Bibli je to napsané. Bůh chtěl abychom se dověděli i to nejdůležitější, to, co nás nejvíc zajímá. Odkud jsme a proč jsme.
Víme, odkud pocházíme. Od rodičů. Oni zase od svých rodičů a ti zase od svých. A tak to šlo dlouho a dlouho. Jenže jednou to muselo mít nějaký začátek. Vždyť víme že kdysi nebyl ani svět. Minule jsme si vyprávěli, že všechno vzniklo z toho malého zrníčka, které Bůh vymyslel, udělal a dal do něho sílu, aby z něho byla i naše Země i hvězdy a na zemi rostliny a zvířata. Ale kdy a jak se dostali na zem lidé? Podívejme se, co je o tom v Bibli.
Tam je napsáno, že Bůh vymyslel a stvořil celý svět pro člověka. Když už tedy byly na zemi rostliny i zvířata, stvořil Bůh člověka a všechno mu daroval. Udělal ho pánem celého světa. Ale aby člověk mohl být pánem všeho, dal mu Bůh na to zvláštní schopnosti.
Jistě jste si už všimli, že my lidé se podobáme zvířatům. Některým méně, některým více. Ale přece je mezi námi a zvířaty velikánský rozdíl.
Máte rádi psy? Já velmi. Ale takového zuřivého neznámého vlčáka se bojím. Může mi velmi ublížit. Má velké ostré zuby. A umí určitě rychleji běžet než já, takže by mě dohonil. Jenže člověk, i když nemá takové zuby, není tak silný, ani neumí tak rychle utíkat, ale je moudřejší. A tak vymyslel řetěz, na který zlého psa přiváže.
Takový tygr, lev, anebo medvěd je o hodně silnější než člověk. A přece ho člověk dokáže přemoci, protože vymyslel pušku. Člověk neumí létat jako pták, nemá křídla. Ale dovedl vymyslet letadlo, vrtulník, raketu. Neumí žít ve vodě jako ryba, ale vymyslel lodě a ponorky. Člověk neumí tak rychle běžet jako některá zvířata, ale umí udělat auto, které jede ještě rychleji. Člověk to všechno dokáže, protože má rozum. Zvířata umějí ledacos lépe než lidé. Ale .nic nového nevymyslí, protože nemají rozum. Vlaštovky dovedou stavět krásná hnízda, ale nevymysli žádny vlaštovčí činžák. Ani kočky si nepostavily továrnu na myší konzervy. Ani zajíci nemají vlastní zeleninovou zahradu.
Člověk si podmanil koně, zapřáhl ho do vozu, jezdí na něm. Naučil psa, aby mu hlídal dům. Využil krávu, aby mu dávala mléko, slepice, aby mu snášely vajíčka.
Člověk se naučil využít síly větru, vody a ohně. Objevil elektřinu a udělal si z ni pomocníka. Zavedl si ji do domu, a když chce, tak mu svítí, hřeje, chladí, vysává, mele, mluví, hraje, ukazuje obrázky.
Člověk se stal pánem přírody, všechno mu slouží, protože Bůh ho k tomu určil.
Tak co říkáte, má nás Bůh rád? Všechno okolo nás, všechno, co vidíme, co obdivujeme, co užíváme, ovládáme, vymyslíme, to všechno je taková veliká stavebnice. Vždy bychom si měli vzpomenout na toho, kdo nám ji daroval. Napadne vás to někdy přes den? Jestli ano, stačí si jen pomyslet: "Mám tě rád, děkuji ti" - a už jsi promluvil s Bohem.Minule jsme si povídali o tom, že člověk je moudrý a velmi zvědavý. A tak ti nejchytřejší a nejučenější lidé přemýšlejí a zkoumají, protože chtějí vědět, jak a kdy začali na zemi žít lidé. Ale ještě to stále přesně nevědí. A to, na co už přišli, je velmi složité. O tom se budete později podrobně učit ve škole. Jak se všechno na světě postupné vyvíjelo a jak se člověk též vyvinul z jiných živočichů. Proto se tak podobáme zvířatům. A dokonce nejen zvířatům.
Byli jste už někdy na pohřbu? Víte, že lidé, když jsou staří, anebo velmi nemocní, zemřou: Každý jednou zemře. Viděli jste takového mrtvého člověka? Vypadá úplně jako živy, jen je studený a tvrdý, jako by byl ze dřeva. Nehýbe se, nemluví, nemyslí. Není to už člověk, ale mrtvola. Mrtvolu dají do rakve a pohřbí do země. Vždyť chodíte na hřbitov, víte, že tam jsou hroby, kde jsou pochovaná těla těch, co zemřeli. Když se takový hrob po několika letech otevře, je v něm už jen pár kostí. A později ani to. Celé tělo se rozpadne a je z něho zem. Takže to tělo, co máme, je vlastně stejná hmota jako zem.
Je to strašné, viďte? Je to nepříjemná představa, že jednou i ze mně bude taková obyčejná zem. Ale je to tak. Je to pravda, jenže ne celá. My jsme přece něco víc než zem. Víc než studená, nehybná mrtvola. My žijeme, dýcháme, rosteme, slyšíme, vidíme, hýbeme se, myslíme,. mluvíme, kreslíme, zpíváme, radujeme se, hrajeme si, učíme se. vymýšlíme, stavíme, objevujeme, tvoříme. Komu se tím podobáme? Zemi? To jsme už řekli, že zemi se bude jednou podobat naše rozpadlé tělo. Ale ne nyní. Podobáme se trávě a stromům, protože i ony rostou. Podobáme se zvířatům, protože i ona se hýbou, dýchají, vidí a slyší. Ale to ostatní už zvířata nedovedou. Kdo dovede nejlépe vymýšlet? No přece ten, kdo vymyslel svět! Kdo všechno vidí, všechno slyší a všechno ví? Přece Bůh! Takže my se vlastně podobáme Bohu.
A představte si, že přesně tak to je napsáno i v Písmu svatém. Že Bůh stvořil člověka podobného sobě. A aby to mohli pochopit všichni lidé, i ti, kteří žili kdysi velmi dávno, je to tam napsáno jednoduše a velmi srozumitelně. Bůh stvořil člověka ze země a vdechl mu duši. Co to znamená? Doufám, že na to přijdete sami. Jen trochu přemýšlejte! Bylo to tak nějak, jako když vy modelujete z plastelíny? Samozřejmě ne. Znamená to pouze, že Bůh nám dal tělo ze země. A dal nám ještě něco, co se podobá jemu. To se jmenuje duše. Duše přetváří to, co se podobá zemi, rostlinám a zvířatům tak, že je to ČLOVĚK.
Neříkáme: hlava myslí, oči vidí, jazyk mluví, ústa se směji, ruce kreslí, tvář je smutná. Ale řekneme - že člověk vymýšlí, tvoří, zpívá, raduje se, miluje. To, čemu říkám "já" - to je člověk. Takže já myslím, já vidím, já mluvím, já se směji, já pláču, já poznávám Boha, já mu děkuji, já ho mám rád.
Že je to krásné! A co všechno se ještě dovíte! I to, že to moje já nikdy nezemře. A že se tedy vůbec nemusím bát smrti. Jenže o tom až někdy jindy.Tento závěr sice předbíhá téma, ale je nutné, aby se snad citlivější děti nezačaly bát po dost dramatickém vyobrazení smrti.
Velebím tě, že jsem tak podivuhodně vznikl, za tvá úžasná díla! (Ž 138,14).
8. Boží příkazy jako projev lásky
Pamatujete si ještě na příběh o Honzíkovi a o stavebnici? Povím vám dnes, jak to bylo dále.
To vám byla veliká stavebnice. Z ní se daly stavět domy, mosty, dal se sestrojit jeřáb i dalekohled. A byly tam i všelijaké prášky, vodičky a zkumavky na zajímavé pokusy. Viděli jste už takovou stavebnici? Taková opravdu existuje.
Honzík tedy dostal takovou konstrukční, optickou a chemickou stavebnici. Byla překrásná. Honzík ani nevěděl, do čeho se má dřív pustit. Bylo to na začátku prázdnin, takže měl času dost. Dědeček u nich zůstal a občas mu poradil. Hned na začátku však Honzíka upozornil, že když si bude chtít hrát s těmi prášky a vodičkami, musí si nejdřív pozorně přečíst návod. Nejlepší prý bude, když si s tím nebude hrát sám ale jen s ním anebo s tatínkem. Protože to může být i nebezpečné, když se to nesprávně smíchá.
Honzík si to zapamatoval a sám se prášků ani nedotkl. Ale jednou k němu přišel kamarád a tomu to nedalo pokoj. Začal Honzíka přemlouvat, aby to zkusili. Že proč prý oni mají poslouchat dědečka! Oni jsou přece už velcí a dost moudří, aby to dovedli sami. Honzíkovi se to moc nezdálo, měl dědečka rád a věděl, že on chce pro něj vždycky jen dobré. Ale když se mu začal kamarád posmívat, že je strašpytel, nechal se přemluvit. Začali míchat vodičky a prášky, jak je napadlo. A najednou jim to vybuchlo. Ještě štěstí, že ne do očí. Byli by oslepli. Ale měli takové popáleniny na tváři, že jim navždy zůstaly skvrny. A jak to bolelo! I v nemocnici si poleželi pár týdnů.
Nyní přemýšlejte! Kdo toto neštěstí zavinil? Ten kdo vymyslel stavebnici? Jistě že ne! Vždyť si z těch prášků a vodiček mohli vyrobit krásné barvy, všelijaké krystalky a mohli vidět mnoho zajímavého. Výrobce se postaral o to, aby se nic nestalo. Přesně napsal do návodu, jak se má s čím zacházet, co se smí a nesmí dělat.
Zavinil to dědeček, který Honzíkovi daroval stavebnici? Ani ten ne! Vždyť on Honzíka upozornil.
Vinu měli chlapci sami. Věděli, že se to nesmí a přece to udělali. Neposlechli hodného dědečka. Vždyť radil on jim špatně? Nebo když je upozornil na nebezpečí, když jim to zakázal, udělal to se zlým úmyslem? Nebylo to v jejich zájmu, pro jejich dobro?
Za tuto neposlušnost chlapce nikdo nepotrestal. Ale přece museli trpět. Dokonce cely život. Takže krásná stavebnice, vzácný dárek, to, co mělo být jen pro radost a užitek, způsobilo neštěstí. Ale zavinila to neposlušnost.
Když přišel dědeček za Honzíkem do nemocnice, byl velmi smutný. Řekl: "Vidíš; Honzíku, když jsi našel stavebnici, řekl jsi mi, že mě máš velmi rád. A nyní jsi dokázal, že to nebyla pravda. Kdybys mě měl opravdu rád, byl bys mi věřil, že chci pro tebe jen dobro. Ale ty jsi věřil víc hloupému kamarádovi než mně. Proto musíš nyní trpět. Sám jsi se potrestal." Honzík se velmi styděl a neodvážil se ani na dědečka podívat.
Víte, proč vám tento příběh vyprávím? Proto, abyste lépe pochopili, co je dále v Bibli napsáno.
Když Bůh daroval lidem velký krásny svět, chtěl, aby byli lidé v tomto světě šťastní, aby se měli dobře. A aby se měli stále dobře, Bůh lidi upozornil na některá nebezpečí. Něco jim zakázal, protože věděl, že jim to může uškodit. Ale lidé neuvěřili, že je má Bůh opravdu rád, že pro ně chce jen dobro. Neposlechli ho. Pak se stalo neštěstí. Až do té doby žili šťastně, nevěděli, co je to bolest, žal, smutek. Ale potom to poznali a zakusili. Ze všeho nejhorší bylo, že se velmi styděli před Bohem. a už se neodvážili ani na něj podívat, ani s ním promluvit. A dobře věděli, že všechno to neštěstí si zavinili sami.
Možná jste už někdy viděli obrázek krásné zahrady, v prostředku je strom, na něm had a pod stromem Eva Podává jablko Adamovi. Co to znamená? V Bibli je napsáno, že Bůh dal lidem krásný svět. Všechno v něm bylo pro lidi, všeho měli užívat. Říkáme, že lidé žili v ráji. A kreslíme ho jako zahradu. Bůh však zakázal jíst ovoce ze stromu poznání dobrého a zlého. Slyšeli jste někdy o takovém stromu? Jistě ne! Takový strom neexistuje. Proto nedovede ani nikdo nakreslit takové ovoce. Takže se kreslí jako jablko. Jenže Bůh nezakázal lidem jíst skutečná jablíčka. Jen to nedovedeme jinak znázornit. Bůh chtěl uchránit lidi před zlem. Proto je upozornil, aby nechtěli poznat zlo. Bůh jim to zakázal z lásky. Jenže lidé uvěřili víc pokušitelovi. Ten jim řekl, že je chce Bůh omezovat, že jim nedopřeje radost a navedl je, aby Boha neposlechli. Toho pokušitele zase znázorňujeme jako hada.
Tak lidé poznali zlo a s ním bolest a utrpení. Až potom věděli, že se dali podvést. A začali se před Bohem stydět, začaly se mu vyhýbat, nemysleli na něj, nemluvili s ním, neděkovali mu. Svět už nebyl takový krásny. Lidé si ho sami pokazili. Nežili už v ráji.
Co se skutečně stalo, to dnes už nikdo neví. Bylo to totiž velmi, velmi dávno. Ale víme, že bolest, utrpení, neštěstí, hřích, zlo, to všechno si člověk zaviňuje sám. Bůh chce, abychom byli šťastní, a právě proto nám něco i zakazuje. Když ho neposlechneme, vždy na to doplatíme. Potom se stydíme a bojíme se k němu promluvit.Příběh o prvním hříchu v biblickém podáni uvádíme až potom, když už děti pochopily podstatu problému. Pochopily to na takové analogii, jaká je jim blízká. Biblické podání bylo určeno lidem v jiné době, s jinou mentalitou. V této podobě to však zůstane jednou provždy v Bibli. Proto je třeba s tím děti seznámit. Jenže není třeba to nějak fixovat v jejich paměti na způsob: Jak se jmenují naši první rodiče? apod. Zafixovat je třeba to, že Bůh chce pro člověka dobro a nikdo nechtěl pro něho zlo. A že utrpení je následek toho, že člověk v původním harmonickém pořádku způsobil zmatek. Něco pokazil, něco zneužil.
V dalším textu záměrně nepoužíváme termín "první rodiče". Nevzpomínáme víc na Adama a Evu, ale mluvíme jen o prvních lidech.Tento pojem se pro nešťastnou formulaci chápe většinou nesprávně. Jako kdyby Bůh v hněvu nad prvním hříchem uložil celému lidstvu za trest strašné utrpení a jako by od té doby považoval každé novorozeně za hříšníka.
Nedorozumění pochází z jednostranného chápání termínu hříchu. Zvykli jsme si označovat tímto terminem vědomé, zodpovědné přestoupení Božího zákona. To však musí být osobní, takže v takovém významu nemůže být dítě "hříšníkem". První lidé se svým vzbouřením proti Bohu dostali do stavu odloučeni. Přerušili přátelský vztah, zřekli se Boží přízně, což znamená ztrátu milosti posvěcující. Každý kdo patří do lidského rodu, dostává se do takovéhoto odloučení od Boha bez vlastní viny. Žádný člověk se sám nemůže přiblížit k Bohu jinak, než prostřednictvím Ježíše Krista. Každý, i malé dítě, potřebuje jeho vykoupení. A v tomto smyslu se zde používá termín "hříšník". Tedy jako ten, kdo potřebuje vykoupení. (Vysvětleni podle sv. Augustina.)
Tento stav nebyl Bohem uložený, ale je to následek, vyvolaný hříchem. Denně jsme přece svědky toho, že zlo jednoho člověka zasáhne množství nevinných, i toho, jak se následky dědí, někdy i na více pokolení.
V této souvislosti je třeba si ještě uvědomit, že existuje více druhů dědičnosti - dědění majetkové, biologické a sociální. Společné mají to, že je jedinec přejímá bez vlastního přičinění. Člověk se rodí do takového světa, jaký mu zanechala předcházející generace. Přináší si s sebou genetickou výbavu, za kterou nemůže. A nemůže si vybrat ani rodinné ani sociální poměry, do kterých se narodí, takže do jisté míry dědí i způsob života. Tomuto zákonu se nemůže nikdo vyhnout.
Každý člověk tedy přebírá neboli dědí i stav, který vznikl jako následek prvotního hříchu. Toho hříchu, kterým člověk převrátil Bohem určený pořádek a přerušil kontakt s ním. Dědí tedy svět plný utrpení, dědí oslabení schopnosti vůle s náklonností ke zlému a ve vztahu k Bohu dědí potřebu vykoupení, tedy potřebu získat spojeni s Kristem.
Navrhovaný text se pokouši zjednodušeně, ale pravdivě podat dětem dogma o dědičném hříchu v takovémto pojetí.Minule jsme mluvili o tom, jak první lidé pokazili svět a skončili jsme tím, že lidé se kvůli hříchu začali vyhýbat Bohu. Vždyť to znáte sami, ne? Dokud posloucháte, nic zlého neděláte, jak je vám dobře v blízkosti rodičů! Ale když něco vyvedete, chcete se jim ztratit z očí. A nemusí to být ani ze strachu před trestem, ale proto, že se stydíte. Stejně tak to bylo s prvními lidmi. Předtím se cítili v Boží přítomnosti dobře, dokud ho neurazili tím, že ho neposlechli, a tak pokazili jeho krásny svět. Potom však ztratili krásný; šťastný svět, i radost z Boží přítomnosti. A to zdědily samozřejmě i jejich děti.
Jenže vy asi nevíte, co to vlastně znamená "dědit". To je tak. Když mají vaši rodiče vlastní. dům, tak až jednou zemřou, dům bude váš. Říkáme, že ten dům zdědíte. Tak můžete zdědit auto, prsten, cokoliv. Ale takové, jaké to je. Když je auto už nabourané, můžete snad zdědit krásné, nové? Samozřejmě že ne. Když je dům starý, oprýskaný, zdědíte ho též takový, jaký je.
Tak se stálo; že ani další lidé nežili již v tom šťastném světě, jaký Bůh pro lidi připravil: Nežili už v ráji. A přece oni nezhřešili, ani neurazili a neposlechli Boha. Ne, oni ten svět nepokazili, oni ho takový zdědili. A tak to šlo dál. Dědili vždy další lidé. Až jsme zde my. No a my též vidíme, že je ve světě hodně bolesti a neštěstí. Takový svět jsme zdědili:
Zdá se vám to nespravedlivé? Chtěli byste raději žít v tom krásném šťastném světě? Jistě! I já. Ale víte, i ten, kdo zdědí rozbité auto, by měl raději nové.
A to ještě není všechno. To není celé neštěstí, které zavinil hřích. Nejen ten pokažený svět zdědili další lidé, protože ráj, to neznamená jen svět bez bolesti, ale i přátelství s Bohem. Hříchem ztratili první lidé i to. Protože se před ním styděli, začali se ho bát, raději od něho utekli. Neměli ho rádi a proto s ním nechtěli žít. Když se jim potom narodily děti, mohly ty děti žít v ráji? Ne, nemohly. I když se ničím neprovinily. Každý se přece narodí tam, kde žijí jeho rodiče.
Toto se vám ,zdá ještě nespravedlivější, že? Ale kdo to všechno způsobil? Přece lidé a ne Bůh. Povím vám ještě jeden příklad, na kterém to pochopíte.
Jak to už v rodině bývá, rodiče dětem všelico zakazují, protože chtějí, aby z jejich dětí vyrostli pořádní lidé. To se ale dětem obvykle nelíbí. Nelíbilo se to ani chlapci, o kterém vám chci něco říci. Tak se bouřil proti rodičům, proti jejich radám a zákazům, že se rozhodl utéci z domu. Podařilo se mu dostat se na loď, která ho zavezla kamsi daleko, do divokého kraje, kde se mu velmi těžko žilo. Nikdy víc se domů nevrátil, protože to bylo příliš daleko. A ani by neměl odvahu vrátit se, když se rozešel s rodiči ve zlém. Mezi ním a domovem byla veliká vzdálenost. Nejen moře, ale hlavně jeho vzbouření, jeho útěk, tedy jeho proviněni.
A toto zdědily i jeho děti. Ony se už narodily tak daleko od otcovy vlasti. Převzaly, to znamená, zdědily tento stav od svých rodičů. A potom už všichni jejich potomci žili daleko od svého původního domova, i když to nikdo z nich nezavinil. Tak to zdědili. Jenže nezavinili to ani ti staří rodiče ve vlasti, od kterých utekl jejich neposlušný syn. Oni chtěli pro něho jen dobro a štěstí. On sám to pokazil nejen sobě, ale i všem potomkům.
Podobně jsme i my všichni zdědili to, co první lidé způsobili hříchem. Proto říkáme, že každý člověk se už narodí s dědičným hříchem. To je strašné slovo, že? Ale to neznamená, že by děťátko v peřince bylo hříšníkem. Narodilo se však do světa pokaženého hříchem, kde se nejen radujeme, ale i pláčeme. A narodilo se, jako kdyby bylo daleko od Boha, protože mezi lidmi a Bohem je velká překážka - hřích.
I my jsme se tak narodili. Jenže jsme v tom nezůstali. Jak se to stalo, že se my dnes můžeme znovu přátelit s Bohem to se dovíte později.Pohleď, ve vině jsem se narodil a počala mě matka podrobená hříchu! (Ž. 50,7)
Příběh o Kainovi a Ábelovi nám má posloužit jako příklad Božího postoje k hříchu a k hříšníkovi. Bůh varuje Kaina před činem a napomíná ho po činu. Je to důkaz, že Bůh chce každého zachránit. Rozdíl mezi Starým a Novým zákonem se někdy chápe tak, jako by Bůh ve Starém zákoně byl Bohem pomsty. Bůh je však vždy stejně dobrý, je to vždy Bůh zachraňující. Bůh se nemění, ale mění se lidská schopnost poznání, která se vyvíjí jen postupně.
Dítě se vyvíjí též. A podobně, jako kdysi lidstvo, i ono si vytváří představu o Bohu analogicky z chování lidí. Je tu velké nebezpečí, že v Bohu bude vidět jen někoho, kdo neúprosně sleduje jeho přestupky a nemilosrdně ho trestá. Takovou představu podporují i mnozí nerozumní věřící (často z příbuzenstva), kteří v rámci "náboženské výchovy" straší děti Božími tresty.
Lidé se stávají ateisté hlavně proto, že v dospělosti nedokáží věřit v takového Boha, jakého si v dětství představovali. Právem, protože takový Bůh skutečně není. Proto se musíme úzkostlivě snažit, abychom už od dětství budovali správnou představu Boha.
Stále platí staré filozofické pravidlo, že o Bohu můžeme spíše říci, jaký není, než jaký je. A proto i děti už preventivně zbavujeme falešných představ, s kterými se pravděpodobně setkají. V tomto příběhu úmyslně vynecháváme detaily okolo oběti, protože bychom museli vysvětlit tento pojem, a to by bylo příliš brzy.Dnes vám budu vyprávět příběh z té vzácné knihy, která se jmenuje Písmo svaté.
Byli dva bratři. Jeden se jmenoval Ábel, druhý Kain. Lidé už tehdy nežili v ráji. To znamená, svět byl už pokažený. Na příběhu těchto dvou bratrů uvidíte, jak se svět stále více kazil.
Ábelovi se dařilo lépe. Měl totiž rád Boha, chtěl se mu líbit. Kain Ábelovi záviděl. Zlobil se na něho. A hněval se stále víc, až nakonec ze zlosti zabil svého bratra.
Je to dobré, anebo zlé, zabít někoho? Jistě že zlé! A jaký svět je krásnější a lepší, takový, kde se lidé zabíjejí, anebo takový, kde se nemusí jeden druhého bát, kde se mají rádi, kde si pomáhají?
Když Bůh dal lidem svět a chtěl, aby v něm byli šťastni, chtěl, aby se zabíjeli? Když tedy Kain zabil Ábela, pokazil tím i svět, viďte? Mohlo se to líbit Bohu, že mu lidé kazí to, co on z lásky k nim stvořil? Co chtěl, aby jim sloužilo k radosti?
Jistě se vám už stalo, že vám někdo rozbil hračku, že jste si postavili v pisku tunel a někdo vám ho rozházel. Anebo zboural věž z kostek, počmáral výkres, udělal kaňky v sešitě. Co uděláte? Máte radost? Pochválíte ho? Určitě ne. Zlobíte se, udeříte ho, chcete se mu pomstít, nějak ho potrestat.
No a nyní uvažujte, co měl podle vás udělat Bůh Kainovi? Též ho zabít, tak, jako on zabil Ábela?
Jenže v Bibli je napsáno, že Bůh Kaina hledal, mluvil k němu, napomenul ho, chtěl, aby se změnil. Nechal ho žit a postaral se, aby mu druzí neublížili. Jistě že ho nepochválil. Ale ani potom, když se Kain tak velmi provinil, nechtěl Bůh pro něj zlo, nepřál mu neštěstí.
V Písmu svatém je mnoho příběhů. Některé vám budu příležitostně ještě vyprávět, některé uslyšíte v kostele, a když vás to bude zajímat, později si je sami přečtete. Jsou tam proto, abychom se dověděli, jak se svět stále víc kazil, jak přibývalo vražd, válek, nespravedlností.
I dnes to vidíme. A je to strašné. Občas určitě vidíte v televizi, jak vypadá válkou zničené město. Jen si představte, že by nyní najednou byly z tohoto domu trosky. Že by na ulicích leželi mrtví a ranění. že byste nemohli chodit do školy, na procházky, na výlet, že byste si nemohly hrát, ale stále byste se museli skrývat a žít ve strachu, kdy vás kdo přepadne, zraní, zabije. Může se to líbit Bohu, který chtěl, aby nám tu bylo dobře?
Ale on se ani za toto nechce nikomu pomstít. On lituje každého, kdo kazí život sobě i ostatním. Bohu na tom velmi záleží, abychom věděli, že on nechce trestat, ale zachraňovat. O tom se nejvíc píše v Písmu svatém.
Jenže lidé tuto knihu málo čtou. Proto si mnozí myslí, že dobry Bůh jen sleduje, kdo co zlého udělá, aby ho mohl potrestat. A tak se mu raději vyhýbají, nemyslí na něj, nemluví s ním, bojí se ho. Aby se ho nemuseli bát, tak dokonce tvrdí, že vůbec není. To všechno je proto, že si Boha představují nesprávně.
Vy jste ještě jen děti, ale už zase něco velmi důležitého víte, co ani mnozí dospělí nevědí.Dnes si budeme trochu hrát. Uděláme si malý kvíz. Víte, co to je? V televizi jste to už určitě viděli. Dám vám otázku, a kdo bude vědět, odpoví. Ostatní budou přemýšlet, jestli je to správná odpověď nebo ne. Budou jakoby porotou, která musí říci, proč je odpověď správná anebo ne. Tak začneme!
Kdo z vás viděl někde v kostele nebo v modlitební knížce namalovaného Boha jako starce s dlouhými bílými vousy? Vypadá tak Bůh? Má Bůh tělo? Proč se Bůh nedá nakreslit?- protože je neviditelný, nemá tělo a neviditelný duch se nedá nakreslit.
Kde je Bůh? Kde je nebe? Tam nahoře, nad mraky? Na Měsíci? Anebo ještě dál? Když začali lítat kosmonauti, někteří lidé říkali, že Bůh není, protože ho tam ve vesmíru nikdo nepotkal. Co byste takovému člověku odpověděli? Kde je vlastně Bůh?
- Bůh je všude, a kdybychom ho mohli vidět, setkali bychom se s ním nejen daleko ve vesmíru, ale i zde.
Kdo stvořil Slunce? Kdo stvořil květiny? Kdo stvořil moře? Stvořil Bůh sám každý kopec, každé jezero, každou rostlinu? Odkud víme, že to Bůh všechno udělal? Kdo má pravdu: Písmo svaté, když tvrdí, že všechno stvořil Bůh, anebo vědci, když vyzkoumali, jak se postupně všechno vyvíjelo?
- pravdu má i Písmo svaté, i vědci, protože vědci přišli na to, JAK byl svět stvořen, a ne, KDO ho stvořil.
Je to trochu těžké, viďte? Ale hned to pochopíte. Na stole je koláč. Zeptám se: Kdo ho upekl? - Maminka. Potom se zeptám: Jak se dělá koláč? A někdo mi vysvětlí, že se vezme mouka, přidá se k ní droždí, vejce a cukr, udělá se těsto, potom se dá na plech a upeče se, posype se ořechy. Kdo měl pravdu? No přece pravda je i to, že koláč pekla maminka, i to, jak se koláč peče. A už je vám to jistě jasné, jak je to i se stvořením světa, viďte?
A pokračujeme s otázkami. Komu daroval Bůh svět?
Koho určil Bůh za pána všeho, co je na zemi, kdo si má všechno podřídit a využít pro sebe?
Dal Bůh lidem svět na to, aby v něm byli šťastni, anebo na to, aby trpěli?
Kdo pokazil svět?
Proč nám Bůh zakazuje vraždit, ničit a kazit?
Když Boha neposloucháme, když kazíme svět, chce se nám za to Bůh pomstít?
To, že lidé trpí, je trest, anebo následek?
(Když měl Jeník z našeho příběhu popálenou tvář, byl to trest anebo následek?)
Má Bůh lidi rád, i když ho neposlouchají, když jsou zlí? Proč se lidé, když udělají hřích, nechtějí setkat s Bohem?
Chce Bůh, aby se před ním lidé styděli, aby od něho utíkali, anebo raději chce, aby se změnili a měli ho zase rádi?
Proč tedy Bůh nepřinutí lidi, aby ho vždycky poslouchali? Proč nestvořil takové lidi, kteří jsou vždy dobří?
Na tuto poslední otázku určitě nevíte odpověď. Ale možná, že vám už něco podobného také napadlo. Je to moc důležitá otázka. A příště si o tom budeme vyprávět.Tato část se zřejmě zdá být těžká. A také je. Byla však vyzkoušena na osmiletém chlapci, samostatně, bez předcházejících učebních části. Tento chlapec byl připravován jako pětiletý a před touto zkouškou se dlouho nesetkal s uvedenou tématikou. Celou část hravě zvládl, odpověděl správně a byl zvědavý na další otázky. Jedině na otázku, jak by nakreslil Boha, odpověděl, že podle plátna, ve kterém byl zabalený Ježíš v hrobě. Z otázky mu totiž nebylo jasné, že se ptám výlučně na Boha-Otce. Přitom Vlastně odpověděl docela správně, protože jediná podoba Boha je vtělený Syn Boži.
V našem postupu teoreticky předpokládáme, že dítě ještě nezná osobu Syna. V praxi se však setkáváme s dětmi, různě informovanými. Když budeme mít dítě už s vybudovaným pojmem, případně vztahem k Ježíši, není to chyba. Spíš je to výhoda. V našem návodě sice postupujeme od neviditelného Boha k Vtělenému Slovu s cílem, abychom mohli jit od Ježíše nebo vlastně s nim k Otci. U dítěte, které už komunikuje s Ježíšem, motivujeme rozhovor o Otci tím, že chceme přece všechno vědět o Ježíši, tedy i o jeho Otci.
Kdyby tento jakoby kvíz byl pro děti přece jen příliš těžký, můžeme ho rozdělit. I tak se sotva dá dodržovat přesně v této podobě. Musí se pohotově přizpůsobit dětským odpovědím. Jde o jakési shrnutí, zopakováni a navození nejpalčivější otázky o svobodné vůli.
Někomu se bude zdát, že tato otázka je pro děti předčasná. Ale šestileté děvčátko se ptalo, proč Bůh, když všechno může, nezařídí, aby se jeho rodiče nehádali. A pokračovalo: Proč nás vlastně Bůh nestvořil takové, abychom nemohli dělat zlo.Pán je spravedlivý, miluje spravedlnost, upřímní uzří jeho tvář (Ž 10,7).
Minule jsme si dali velmi těžkou otázku. Proč Bůh nestvořil takové lidi, kteří nemohou nic pokazit, kteří musí Boha vždy poslouchat. Nepokazili by svět ani tehdy, hned na začátku, nekazili by ho ani nyní a všichni bychom se měli dobře, žili bychom šťastně. Vždyť když Bůh může všechno, určitě nás mohl stvořit takové, abychom nemohli udělat nic zlého.
Je to opravdu těžká otázka, ale doufám, že odpověď pochopíte. Povím vám dva příklady, ze kterých na to přijdete sami.
Mařenka měla velmi hodnou maminku. Tatínek jí zemřel, když byla ještě malá. Ale maminka se o všechno dobře starala, takže Mařenka měla všechno, co potřebovala, na co měla chuť, po čem toužila. Maminka dlouho do noci šila a pletla, aby Mařenka měla ty nejhezčí šaty a svetry. Nikdy ji nenechala samotnou, protože věděla, že by se Mařenka bála. Nikdy jí neříkala "nyní mi dej pokoj", ale ochotně ji vyprávěla večer pohádky. Mařenka si myslela, že to tak musí být, že každá matka je taková.
Jednou Mařenka onemocněla. Maminka zavolala lékaře, byla u ní celou noc, dávala jí obklady, léky, ale nepomohlo to. Mařenka musela jít do nemocnice. Bylo jí velmi smutno, ale věděla, že mamince je ještě hůře. Vždyť dobře viděla, jak si potají utírá slzy, když se s ní v nemocnici loučí. Každý den ji sestřička donesla od maminky nějaký dárek s malým lístečkem. A tak Mařenka i v nemocnici cítila, jak ji maminka má ráda.
V nemocnici bylo mnoho děti. Na vedlejší posteli ležela Olinka. Olinka byla vždy velmi smutná, zvlášť tehdy, když se Mařenka radovala z toho, co jí maminka poslala. Olinka se tehdy obrátila, byla mrzutá a jednou se dokonce rozplakala. Když se Mařenka ptala proč, nechtěla jí to povědět. Ale byly spolu v nemocnici dost dlouho, takže se jednou Olinka přece jen Mařence svěřila se svým žalem.
Olinka žila v dětském domově. Nebyla však sirotek. Oba její rodiče žili. Ale nechtěli ji, zavazela jim. Měli jiné zájmy. Proto ji dali do dětského domova. Tam měla též všechno, co potřebovala, i pěkné šaty, i hračky, i pomeranče a sladkosti. Jen to nejdůležitější neměla - lásku svých rodičů. Rodiče na ni platili a někdy ji přišli i navštívit. Otec ji trochu povozil v autě, máma ji zase zavedla do cukrárny. Ale to bylo všechno. Ani jeden z nich pro ni nepřišel na Štědrý den. A tehdy ji bývalo zvlášť smutno, protože na vánoce si většinu dětí z domova někdo vzal.
Až když se Mařenka toto všechno dověděla, uvědomila si lásku své vlastní maminky. Až tehdy pochopila, že ne vždy má každá maminka své dítě tak ráda. Dokud si Mařenka myslela, že mamka být jiná ani nemůže, necenila si tak její lásky.
Jiný příklad. Jeden starý strýc žil docela sám. Nikoho neměl. Bylo mu velmi smutno. Byl nemocný, takže nikam nechodil. Celé dny neslyšel ani lidský hlásek. Tak si vám koupil papouška a naučil ho říkat: "Nebuď smutný, jsem tu já". Nyní už u něho nebylo tak smutno. Celý den mu to papoušek opakoval.
Jednou, když bylo pěkně teplo a on se cítil lépe, sedl si do zahrady. Bylo to blízko plotu, a tak věděl, co se děje v sousedově zahradě. Otec se synem tam spolu ryli. Starší syn seděl pod stromem a četl si. Otec na něj zavolal, aby mu něco donesl z domu. Ale on jen odsekl, že se mu nyní nechce, že až potom, až to dočte. Otec zesmutněl a tak ten mladší syn hned odběhl a donesl mu to. Při tom řekl totéž, co ten papoušek: "Nebuď smutný, jsem tu já."
Cítíte, jaký je to rozdíl? Papoušek nemohl nic jiného říci. Ale mohl mít z toho ten ubohý starý člověk radost? Papoušek mu nikdy neodmlouval, jak ten zlý syn svému otci. Papoušek ho nemohl urazit, rozzlobit, neposlechnout. Ale právě proto, že nemohl nic jiného říci, neměla jeho slova žádnou cenu.
A tak nějak je to i s námi. Bůh nás mohl stvořit takové, abychom se nemohli sami rozhodovat, jestli ho chceme poslouchat a mít rádi, ale jakou by to mělo potom cenu? Byli bychom jako ten papoušek!
Každý z těch dvou sousedových chlapců se mohl sám rozhodnout, co udělá. Ten, který poslechl, který byl ochotný, cítil se dobře. Byl s tatínkem šťastný. Ten druhý se cítil špatně, nepříjemně, styděl se. A přece je otec měl stejně rád. Všechno jim dával stejně. A toho hodného ničím neodměnil, ani toho neposlušného nepotrestal. Přece však jednomu bylo s ním dobře a druhému ne.
Kdyby se ten papoušek naučil mluvit něco škaredého, nikdy by se za to nestyděl. Papoušek nemůže nikoho urazit a nemůže tím ani trpět. Jenže nemůže být ani opravdově lidsky šťastný.
Bůh nás chtěl učinit šťastnými a proto nám dal svobodu. Dokonce i svobodu kazit, ničit, urážet ho, zvolit si neštěstí místo štěstí. Kdyby nás donutil udělat jen dobré, ani on by z toho nemohl mít radost a ani my bychom nebyli šťastni.
Už tomu rozumíte, viďte? Ale to nestačí rozumět. Musíme si sami vybrat to dobré, správné, to z čeho budeme šťastni a spokojeni. Musíme se rozhodnout pro život s Bohem. Musíme mu ukázat, že ho máme rádi. Jak? No přece tak, že na něj budeme často myslet a budeme se mu svěřovat. Ráno, večer, kdykoliv přes den. On všechno ví a všechno slyší, takže stačí si to jen pomyslit.
A co mu máte povědět? Všechno, co vás zajímá, z čeho se radujete, co vás trápí, z čeho máte strach, na co se chystáte. Ale ochotně a dobrovolně.Šťastní, kdo jdou po své cestě bez úhony, kdo jednají podle Pánova zákona.
Šťastní, kdo dbají na jeho nařízení, kdo ho hledají celým srdcem, kdo najednají hříšně, ale chodí jeho cestami (Ž 118,1-3).Tato lekce má být přechodem do Nového zákona. Snad se bude zdát divně, že ze Starého zákona se zde předkládá velmi málo. Ale pro nás, křesťany, má Starý zákon význam jen v souvislosti s novým. Musíme se na něj dívat retrospektivně. Asi tak, jako když staří manželé vzpomínají na období svého seznámení: "Pamatuješ si, jak jsi mě nechtěla? jak jsi mě odmítala?" Bůh totiž vždy nabízel lidem svou přízeň, ale lidé ho odmítali. Starý zákon, to jsou vlastně dějiny tohoto nabuzení a odmítáni.
Správně pochopit a vysvětlit jednotlivé příběhy ze Starého zákona je velmi náročné. Pro dětí detaily nemají vůbec význam. Mohly by být spíše škodlivé. K některým částem Starého zákona se však vrátíme později.Pamatujete se ještě na náš kvíz? Byla tam otázka, jak byste nakreslili Boha. A vy jste správně odpověděli, že Bůh se nakreslit nedá, protože nemá tělo, je pro nás neviditelny.
Ale malíři přece jen Boha malují. Malují ho tak, jak si ho sami představují. Když ho namalují jako starce, tak proto, že chtějí ukázat, že Bůh je moudry a dobrý. Staří lidé totiž bývají obvykle moudří a dobří. Když ho kreslí jako velké oko, tak proto, aby ukázali, že Bůh všechno vidí.
Každý si Boha nějak představuje podle toho, co o Bohu ví. Ale to není vždy správné. Když si lidé kdysi dávno pokazili vztah k Bohu, stále víc se jim kazila i jejich představa o něm. Abyste to však lépe pochopili, vymyslíme si na to zase nějakou povídku. Tak poslouchejte!
Byl jednou jeden krásný dům. Byl na kopci, kousek dál od města. Stál uprostřed veliké zahrady, která byla ohrazená vysokým plotem, takže z městečka do domu nikdo neviděl. V domě bydlel jeden starý pán. Kdysi žil někde daleko v cizině. Nyní už nevycházel z domu. Obyvatelé města ho ani neznali. Říkalo se o něm, že je velmi bohatý a učeny. Ale i to, že je hrozně přísný, že nikoho nemá rád, ba dokonce je zlý a nebezpečný. Prý se zlobí na všechny lidi kvůli nějaké dávné urážce. Nikdo si už nepamatoval, jak to vlastně bylo. Prý každého, kdo by se opovážil k němu přijít, strašně potrestá. Lidé z toho města a okolí byli zvědaví, jaký opravdu je, ale nikdo neměl odvahu tam vejít.
Nejhůř mluvil o tom pánovi jeden jeho bývalý zaměstnanec, který tvrdil, že ho pán odtud vyhodil a že se tam už nemůže vrátit. Kudy chodil, každému vyprávěl, jaký je ten pán strašně přísný člověk, a stěžoval si, jak se má nyní špatně, co všechno ztratil. Nyní se musí o všechno starat sám a tam že měl všechno.
Bylo to skutečně tak. Ale ten člověk neřekl, že musel odejit ne proto, že ho pán vyhodil, že by ten pán byl nemilosrdný a pomstychtivý, ale musel odejít proto, že sám tam nemohl vydržet, protože pána podváděl. A v tom domě všichni žili v takové shodě, tak si důvěřovali, že on tam nemohl zůstat, když mu už nikdo nemohl dále věřit. Kvůli tomu tam, už nemohl žít, ani se tam vrátit.
Potom tam jednou v noci přelezl přes plot zloděj. Chytil ho pes a pokousal ho. Když chtěl zloděj utéci, spadl z toho vysokého plotu a zlomil si nohu. Ten zloděj též vyprávěl strašné věci o tom domě a jeho pánovi: A tvrdil, že to všechno sám zažil. Jenže také neřekl, jak to ve skutečnosti bylo.
Takové pomluvy se roznesly, lidé k nim ještě něco přidali a nakonec se toho pána každý bál.
A přitom to byl velmi dobrý člověk. Dal postavit školu, nemocnici, posílal dárky chudým, ale všechno tajně. Pár lidí o tom vědělo, ti se i pokoušeli přesvědčit ostatní o jeho dobrotě. Ale jen málokdo se nechal přesvědčit, protože z celého okolí toho člověka nikdo osobně neznal a vlastně ani neviděl.
Ti, co ho považovali za strašně zlého, se neodvážili k němu jít, protože se ho báli. Ale ani ti druzí se tam neodvážili vejít. Oni zase věděli, že ten pán je takový dobrý, že za ním může přijít jen ten, kdo je též docela bez chyby. A každý o sobě věděl, že občas zalže, rozzlobí druhého, je líný a má ještě další chyby. Každý věděl, že není tak dobrý, aby se mohl objevit před tak dobrým, jako byl pán toho domu.
A tak to trvalo dlouho. Lidé toužili, aby se našel někdo, kdo by tam mohl jit, kdo by jim pověděl pravdu o tom tajemném člověku a o životě v jeho domě. Toužili aby se tam s ním potom dostali i oni. Ten pán to všechno věděl. Chtěl lidem pomoci. A proto něco vymyslel. Co to bylo, to se dovíte příště.
Ale toto byla jen vymyšlená povídka. Nyní si musíme ještě vysvětlit, co znamená. Jistě jste už přišli na to, že ty naše příběhy nám mají pomoci pochopit něco velmi důležitého, ale zároveň těžkého. Tak dávejte pozor!
Dnes jsme začali s tím, že neviditelného Boha si každý představuje nějak jinak. Často velmi nesprávně. Už jsme si říkali, jak si lidé hříchem pokazili vztah k Bohu, že se začali před ním stydět, začali se mu vyhýbat. A všechno to zlo, bolest a trápeni, které si sami způsobili, připisovali Bohu.
V Písmu svatém se píše i o mnohých takových lidech, kteří věděli, jak je Bůh dobrý. Oni se snažili ostatní přesvědčit. Ale i oni cítili, že nejsou hodni ukázat se před Bohem, že mezi všemi lidmi a Bohem je něco pokaženého. Každý věděl o sobě něco špatného, a proto nikdo z lidí nemohl to pokažené napravit. Nikdo se neodvážil přiblížit se k Bohu, který je tak velký, mocný, moudrý a svatý. Proto lidé toužili po někom, kdo by byl docela dobrý a mohl by to pokažené napravit, kdo by se směl odvážit vejít do toho tajemného domu z našeho příběhu.
V Písmu svatém je dále napsáno, že toto všechno Bůh viděl a věděl. A On má přece lidi velmi rád. Ani vraha Kaina nechtěl zabít, ale zachránit. Tak chtěl a chce zachránit každého člověka. Mrzelo ho, že si ho lidé představují jako trestajícího, pomstychtivého, že nevidí nechtějí vidět jeho dobrotu a lásku a to špatné, co sami zaviňují, připisují jemu.
Bůh je ale opravdu nejmoudřejší a nejlepší. Vymyslel, jak to všechno změnit. Příště se to dovíte. A uvidíte, jak to začne být nyní zajímavé.Hle, Pán přijde a spasí svůj lid: blahoslavení ti, kteří jsou připraveni ho uvítat (Liturgický text).
Určitě jste už zvědaví, jak ten náš minulý vymyšlený příběh pokračuje, jak to ten hodný pán z tajemného domu vyřešil, aby se, o něm lidé dověděli pravdu a aby se k němu mohli dostat. Pamatujete. si přece, že se ho lidé báli, protože si mysleli, že je strašně nebezpečný. A ani ti, kteří věděli, že je hodný, se neodvážili k němu přijít, přestože po tom velmi toužili. Cítili, že k němu může přijít jen ten, kdo je sám dobrý, dokonalý a čistý. Takový nebyl nikdo. Minule jsme skončili tím, že ten pán něco vymyslel, aby se lidé o něm dověděli pravdu, a aby k němu mohli přijít. Ale vy víte, že nám jde o něco jiného, ne o povídku, ale o to, co vymyslel dobrý Bůh, aby ho lidé mohli poznat, i když je neviditelny, a aby se k němu mohli dostat, i když jsou hříšní.
Dobrý Bůh vymyslel, že pošle na svět svého Syna jako člověka. Syn je jako Otec. Tedy Boží Syn je stejně moudrý, hodný a vznešený jako Bůh-Otec. Je stejně Bohem. Je to ten stejný Bůh. Kdo tedy pozná Božího Syna, pozná Boha, setká se s ním. A aby ho lidé mohli poznat a setkat se s ním, stal se člověkem. Ale jak se to stalo? Poslouchejte!
To, co vám budu vyprávět, vypadá skoro jako pohádka, ale opravdu se to stalo.
Bůh si vybral ze všech lidí jednu zvlášť hodnou a pěknou dívku za matku svého Syna. Jmenovala se Marie. Marie byla tak dobrá, tak velmi toužila po tom, aby se už někdo dobrý našel a napravil, co lidé hříchem pokazili, že se velmi ochotně stala matkou Božího Syna. Velmi ráda mu dala lidské tělo, aby se mohl neviditelný Bůh ukázat nám lidem. Abychom ho mohli vidět, poznat, abychom se konečně dověděli, jak je Bůh dobrý, jak nás má rád. Že nás nechce trestat, ale zachránit. Jak je to možné? No, je to opravdu velmi těžké pochopit. Tak těžké, že tomu nikdo docela nerozumí. Ale pokusíme se přiblížit si to.
Jistě se vám už stalo, že k vám přišel někdo na návštěvu a řekl: "Ty jsi ale podobný na tatínka, ty jsi celý on. Ústa, nos, vlasy, postavu, chůzi, to máš po otci. Ale oči máš jako maminka." Často to poznáte i sami, zvláště, když si prohlížíte fotografie svých rodičů, když byli stejně staří, jako vy nyní. Tam vidíte, v čem se podobáte tatínkovi a v čem mamince.
Ježíš je Bohem po Otci a člověkem po mamince. Jeho otec je neviditelný, moudrý a dobrý Bůh, Stvořitel všeho. Proto je i on sám Bohem, který všechno může a všechno ví. Je ale i opravdovým člověkem, takovým, jako my všichni, protože jeho maminka Marie je člověkem a od ní má viditelné lidské tělo. Takže kdo vidí Ježíše, vidí Boha. Kdo pozná Ježíše, pozná Boha. Kdo uvěří tomu, co říká Ježíš, doví se pravdu o Bohu.
A kdo se spřátelí s Ježíšem, toho on vezme s sebou k Bohu - Otci. S ním se už nikdo nemusí bát jít k Bohu.
Dále si budeme vyprávět o Ježíši. A to už vůbec nebude tak. těžké, jako když jsme si chtěli představit Boha a věděli jsme, že ho nikdo nikdy neviděl. Ježíš totiž žil jako my. Lidé ho viděli, poznali, slyšeli a hodně o něm napsali do vzácné knihy, do Bible. Dovíte se tedy o něm velmi mnoho krásného. Tolik, že se vám Ježíš stane blízkým, důvěrným kamarádem.Anděl řekl Marii: "Duch svatý na tebe sestoupí a moc Nejvyššího tě zastíní. Proto také dítě, které se narodí, bude nazýváno svaté, Syn Boží." (1.k 1,35)
Jistě si každý všiml, že v tématu o prvním hříchu se vzpomíná pokušitel jen letmo. Dítě zná dobře z vlastní .zkušenosti pojem pokušeni a pokušitele, protože se s tím denně Setkává. Ale jen v takovém významu, jako ve vzpomínané analogii o stavebnici, kde úlohu pokušitele hrál kamarád. Bylo by velmi nebezpečné, kdyby se dětem zdůrazňoval pokušitel - ďábel. Mohlo by to nepříznivě působit na psychiku dítěte a vážně ohrozit jeho další náboženský vývoj.
S pojmy čert a anděl se dítě setkává často. Nejčastěji v pohádkách. Tím však vzniká nebezpečí, že se tyto reálné bytosti dostanou na úroveň víl, strašidel a vodníků.
Ve většině průměrných věřících rodin se zase dětská zbožnost pěstuje jen jako vztah k andělíčku strážnému. Tedy jako vztah k bytosti, která na něj dává pozor, stará se o jeho bezpečnost. Jen co dítě vyroste ze světa pohádek, zapomene i na tuto, pro něj pohádkovou bytost. Hlavně proto, že víra v andělskou ochranu je mezitím narušena množstvím úrazů a neštěstí, které dítě vidělo nebo prožilo. A když ještě potom někdo existenci zla vysvětlí působením ďábla, je neštěstí hotové.
Téma o dobrých a zlých andělech a o jejich působeni je velmi důležitě. Ale musí se vysvětlit správně. Nemělo by se mu však věnovat moc prostoru, aby andělé zůstali TVORY podřízenými Bohu a aby v dětské představě nedostali nebezpečný nátěr božskosti. V tom je ale těžké dávat nějaký přesný návod. Všechno totiž závisí na tom, kolik vědomostí už děti mají a do jaké míry jsou správné. Uvedený návod vychází, jako vždy, z teoretického předpokladu, že jde o první informaci. Ta chce ukázat, kolik by asi děti měly vědět o neviditelných rozumných tvorech.Minule jsme skončili tím, že si nyní budeme vyprávět jen o Ježíšovi, tedy o Bohu - Synovi, který se stal viditelným člověkem, aby se mohl stát naším přítelem. Dnes jsme měli na programu jeho narození. O tom jste už jistě něco slyšeli. Snad jste i viděli v kostele anebo doma betlém s figurkami. Vypadalo to jako loutkové divadlo a mysleli jste si, že je to nějaká pohádka. Nejvíc snad proto, že tam byty také nějaké pohádkové bytosti. Pohádkové proto, že jste je nikdy ve skutečnosti neviděli. Vypadali jako lidé, měli krásné dlouhé šaty, zlaté vlasy a křídla jako ptáci. Znáte to, viďte? A možná i víte, že se takové bytosti jmenuji andělé. Jenže to nejsou pohádkové bytosti jako víly, lesní ženy anebo sudičky. Když vám budu vyprávět o Ježíšově narození, budu přitom mluvit i o andělech, a tak o nich musíte nejdřív něco vědět. Abychom si potom to krásné vyprávění nemuseli ničím přerušovat. Příště už s tím určitě začneme, a to tak, že si zavřete oči a všechno si budete představovat, jako byste byli při tom, když se to stalo.
Tak a nyní o andělech. Když jsme si vyprávěli o tom tajemném domě a jeho dobrém pánovi, říkali jsme si, že nejhůře o pánovi mluvil ten, kdo z toho domu musel odejít, protože se tam nechoval dobře. Ti, co tam bydleli, žili v nejlepší shodě i mezi sebou i s pánem domu. To asi oni chodili do města, aby svému pánu vyřizovali různé věci, oni asi roznášeli ty dary, o kterých jsme mluvili. Dělali tedy svému pánu posly. Dělali to určitě dobrovolně a rádi. Protože ten, kdo to dělat nechtěl, odtud odešel. Takže nikdo nebyl v tom domě z donucení, každý tam měl svobodu. Sám se rozhodl, jestli chce dělat všechno, to dobré, co si přeje jeho pán, anebo odejde a bude o něm rozšiřovat všelijaké pomluvy.
Vy už víte, že tato vymyšlená povídka chtěla něco vysvětlit. Na tom tajemném pánovi jsme si vysvětlili dobrého, ale neviditelného Boha, na pomluvách o něm zase chybné představy o Bohu. A na těch obyvatelích tajemného domu si zase vysvětlíme, kdo jsou andělé.
Dávejte pozor! Andělé opravdu jsou. Nejsou vůbec pohádkové bytosti. To, že se o nich mluví i v pohádkách, ještě neznamená, že nejsou. V pohádkách přece vystupují i králové a princi a ti kdysi skutečné byli, i dnes jich ještě několik žije. Vystupují tam i pastýři a ti jsou též. To jen čarodějnice, vodníci a všelijaké ty víly a rusalky jsou vymyšlené.
Andělé tedy skutečně jsou. Jen je nevidíme, protože se ještě více podobají Bohu než my. My se mu podobáme tím, že dovedeme vymýšlet, objevovat, tvořit, vyrábět mnoho krásných a složitých věcí. A můžeme se sami rozhodnout, co uděláme. Andělé jsou stejní jako my, jen se Bohu podobají i tím, že nemají tělo, jsou tedy neviditelní.
Ale v našem příběhu byl mezi nimi i někdo zlý, kdo potom odešel pryč a vyprávěl všelijaké pomluvy. To znamená, že jsou i zlí andělé. Těm se říká čerti, ďáblové anebo zlí duchové. Ty též stvořil Bůh, též je stvořil krásné, moudré a dobré. I oni měli svobodu. Když nechtěli, nemuseli poslouchat. Kdo nechce poslouchat a odejde od Boha, nemá ho rád a potom dělá všechno proti němu. Ti co se takto rozhodli, to jsou ti zlí duchové.
O čertech jste též slyšeli nejvíce v pohádkách. Tam je kreslí s rohy, ocasem a kopyty. Jenže i oni jsou neviditelní. Tedy andělé nemají křídla a čerti nemají rohy. To se jen tak kreslí. Neviditelná bytost se přece nakreslit nedá.
Dobří andělé mají od Boha různé úkoly. V Písmu svatém se o nich mnohokrát mluví. Obvykle je používá Bůh jako posly, když je třeba lidem něco oznámit. Ták například minule jsme hovořili o tom, jak si Bůh vybral Marii za matku svého Syna. Bylo to tak, že k ní poslal anděla a ten se jí zeptal, jestli s tím souhlasí.
Zlí duchové Boha nenávidí, zlobí se, že ztratili to krásné a dobré, co měli, dokud byli u Boha. Z nenávisti vymýšlejí všechno možné proti Bohu. Svádějí lidi a navádějí je, aby Boha neposlouchali, aby mu nevěřili. I to byl zlý duch, který navedl první lidi, aby se postavili proti Bohu, aby ho neposlechli a aby pokazili jeho krásný svět i život v něm. Kresli se jako had, ovinutý okolo stromu poznání dobra a zla. Ale zlý duch nevypadá jako had. On je neviditelný, ale skutečný. Nemusíme se ho ale bát, protože nemá tak velkou moc jako Bůh. Ublížit může jen tomu, kdo s ním chce kamarádit. A my se chceme přece přátelit s Ježíšem, tedy s mocným Bohem. Zlí duchové však utíkají od Boha pryč. Tak co nám mohou udělat? Tomu, kdo má rád Boha, stanou se přáteli i andělé a Bůh.je určitě často pověří, aby nám pomohli. Co na tom, že je nevidíme. Když mi někdo udělá dobře, hlavní je ta pomoc, a ne to, abych viděl toho, kdo mi to udělal.
Představte si, že jste na chodbě neznámého domu a najednou vypnou elektřinu. A někdo vás vyvede ven. Nevidíte sice, kdo to byl, ale pomohl vám, zachránil vás, abyste nespadli ze schodů anebo do něčeho nenarazili. Kdyby se mi to stalo, záleží na tom, že toho člověka nevidím, když mi udělal dobře? Takže co na tom, že anděly nevidíme, jen když nám pomáhají!Ježíš řekl svým učedníkům: "Dejte si pozor, abyste nepohrdali ani jedním z těchto malinkých. Říkám vám: "Jejich andělé v nebi stále hledí na tvář mého nebeského Otce." (Mt. 18,10)
Na začátku jsme si řekli, že není naším cílem dát dětem mnohé podrobné vědomosti, ale vybudovat u nich upřímný vztah k Bohu. Vztah se však buduje ZÁŽITKEM. (Podoba: Ani vztah mezi manžely nezávisí na množství vědomosti z psychologie a sexuologie, ačkoliv jsou tyto vědomosti velmi užitečné).
Termín "zážitek" má však mnoho významů. Zvlášť v náboženské terminologii. Například velké slavnosti mohou být jistě zážitkem. Jenže ne takovéto zážitky jsou rozhodující pro vztah k Bohu. Jde o vštípení pravd víry do nejhlubšího nitra člověka, o jejich přežiti. To se získává především rozjímáním. Děti mají mimořádnou schopnost rozjímat. Dokonce by se dalo tvrdit, že jen děti to skutečně umějí, ale postupně tuto schopnost ztrácejí.
Ditě chce slyšet tutéž pohádku vždy znovu a znovu, ačkoliv ji už zná, takže intelekt je uspokojený. Proč ji tedy chce znovu slyšet? Protože ji chce znovu prožít. Cítí se být tam uprostřed děje.
Dítě ještě nepotřebuje všechno vidět, slyšet a ohmatat. Nepotřebuje si vše smysly ověřit, ani se nedá vyrušit ze svého vnitřního světa vnějšími okolnostmi. Pro dítě je jednou kout světnice džunglí, jindy královským palácem anebo pustým ostrovem, stolička je autem anebo koněm. Ditě si dokáže hrát s neviditelnými hračkami a prožívat nejfantastičtější dobrodružství na čtyřech čtverečních metrech podlahy.
Dnešní téma má být pokusem o meditaci. Dobré je navodit správnou náladu nějakým tlumeným světlem, případně i vhodnou tichou hudbou. Důležité je správné rozsazeni. Nejlepší je v kruhu. Zvlášť důležitá je správná poloha těla. Ať si děti samy najdou takovou polohu, která jim vyhovuje. Výborně se sedí na zemi se skrčenými koleny pod bradou. Mluvíme pomalu a tiše. Sledujeme reakci dětí a podle ní děláme ve vyprávěni přestávky. Hlavně ukončení necháváme doznívat, dokud se to jen dá.
Děti výborně meditují, dokonce spontánně, před obrazem. Jen to musí být obraz vhodný. Pro tuto meditaci to může být betIém, ale musí tam být vidět chudoba, chatrč anebo jeskyně, ne barokní palác. A též ne velmi mnoho figurek, to odvádí pozornost (např. sloni). Uváděný text nepředpokládá žádný obraz.Tak, děti, dnes konečně splním svůj slib. Začneme si vyprávět o Ježíšovi. Vy už víte, kdo to je. Víte, že je to vznešený, velký, moudrý a mocný Bůh. A že je i takovým člověkem jako jsme my. Člověkem je proto, aby se mohl s námi spřátelit. Přátelit se s neviditelným Bohem je totiž velmi těžké.
Když se chceme s někým spřátelit, chceme o něm co nejvíce vědět. Ale spřátelíme se hlavně tím, že se budeme často setkávat, že budeme často spolu.
Dnes se setkáme s Ježíšem, když prožijeme znovu jeho narození. Jak se to dá? No jednoduše. Copak jste to nezkoušeli, že například večer v posteli, když bylo úplně ticho a tma, znovu jste prožívali cestu vlakem anebo sáňkování anebo nějaký zážitek ze školy? Tak to zkusíme!
Pohodlně si sedněte, zavřete oči a zkuste si představit, že jste doma v kuchyni. Sedíte u stolu. Podařilo se vám to? Jste už tam? Vidíte okno, dveře, dřez, sporák? Dovedete si představit, že je před vámi hrneček kakaa, jak chytnete hrneček do ruky, jak je teplý, jak kakao voní? Že se to dá?
No vidíte! Jste zde, a přece jste prožívali, jako kdybyste byli doma v kuchyni. Podobně si zkusíme představit, že jsme při tom, když se Ježíš narodil.
Můžete říci, že to přece tak nebude. Ježíš se narodil, už dávno a daleko odtud. Když si to jen představíme, tím se s Ježíšem nesetkáme. Trochu máte pravdu. Jenže Ježíš je Bůh, takže on je stále s námi.
My se s ním můžeme kdykoliv setkat. A když si nyní budeme představovat, jak se narodil, když mu při tom všelicos povíme, bude opravdu s námi a bude nás slyšet. Bude to tak, jako když sedíš s kamarádem u stolu a prohlížíte si společně fotografie z výletu, na kterém on kdysi byl. Jste spolu a společně znovu prožíváte ten výlet, dobrodružství, vracíte se v myšlenkách k tomu a vyprávíte si o tom. Toto nyní zkusíme. Dokážete to tak lehko, jako když jsme to zkoušeli s kuchyní. A když Ježíš je zde s námi, budeme nyní společně s ním prožívat jeho narození.
Tak, opět zavřete oči a představte si to, co vám budu vyprávět.
Je večer, už se stmívá. Stojím venku na ulici. Nedaleko kráčejí dvě postavy, muž a žena. Žena je mladá a krásná. Muž nese nějaký batoh. Žena je velmi unavená. Jdou z domu do domu a jsou stále smutnější. Jsem zvědavý, kdo to je. Pomalu jdu za nimi. Už jsem docela blízko, proto slyším, o čem si povídají. Chudáci nejsou odtud, přišli si vyřídit úřední věci a nemají kde spát. Nikde je nechtějí přijmout. Stojí před posledním domem. Krásná žena se smutně dívá na muže a říká mu: "Josefe, co uděláme, když nás ani zde nepřijmou? Vždyť přece tuto noc se mi má narodit dítě, kam ho dám? Jdi se ještě zeptat do tohoto domu, já zde počkám. Nemohu dál. Opřela se o plot. Josef byl za chvíli zpátky. jen pokýval hlavou, že zase nepořídil. Bere Marii za ruku, podpírá ji a pomalu s ní jde k nedalekému stromu. Tam je přivázán oslík. Josef posadil Marii na oslíka a jdou dále po cestičce směrem ven z města.
Je mi líto těchto ubohých unavených lidí. Co jen s nimi bude. Jdu pomalu za nimi. Vidím, jak jdou stále pomaleji po cestičce na louce. Už se úplně setmělo. Už je nevidím. Zůstávám chvíli stát. Dívám se na oblohu, kolik je tam hvězd! A jedna září zvlášť krásně. Takovou jsem ještě nikdy neviděl. jaká je to jen dnes zvláštní noc!
Co to je? Tam za kopcem vidím nějakou záři, jako kdyby hořelo. Tím směrem šli ti dva ubožáci. Nestalo se jim něco? Rozběhnu se za tím světlem. A slyším nějaké hlasy, zpěv, krásný jako nikdy. Co se to děje?
Už jsem tam. Je zde světlo jako ve dne. Jako kdyby zářilo množství reflektorů. A tak jasně vidím ubohou chudobnou chatrč na spadnutí. Střecha je děravá, okna a dveře - to jsou jen takové díry, kterými táhne studený vzduch. Není tam žádný nábytek. Je to zřejmě jen útulek pro zvířata. A odtud vychází to světlo i ten krásný zpěv. To zpívají andělé. Volají lidi, aby sem rychle přišli, že se zde stalo něco neobyčejného. Uvnitř jsou ti dva, Josef a Marie. Sklánějí se nad krásným malinkým děťátkem.
Vím, kdo to je. To je Ježíš, Mariin syn. Je to neviditelný, mocný a vznešený Bůh, který se stal takovým ubohým nemluvňátkem, aby se nám všem podobal. Abychom se ho nebáli. A narodil se v takové strašné bídě! To asi proto, aby k němu mohl každý přijít. Kdyby byl někde v královském paláci, tam by nikoho k němu nepustili.
A hle, zde přicházejí pastýři. Každý něco nese, nějaký dáreček. A nyní zase vidím nějaké krásně oblečené muže. To jsou učenci zdaleka. Přivedla je sem ta jasná hvězda. Všichni se klanějí Ježíškovi a dávají mu dary.
Ještěže se Ti musí všichni klanět! Vždyť jsi Bůh, Pán celého světa. Ty jsi všechno stvořil. A dávají Ti dary, protože jsou šťastní, že jsi přišel, protože Tě mají rádi.
I já jsem zde, u Tebe. Opravdu u Tebe. Jsi zde, u mě. Jsi to Ty, stejný, jehož narození si tak živě představujeme. I já se Ti chci klanět. I já Ti chci dát hodně darů. Uvidíš! Určitě Ti dám hodně. Co jen budeš chtít. Protože se velmi raduji, že Tě znám. Velmi se raduji, že mě máš rád. Chci se s Tebou spřátelit. Chci být Tvým kamarádem.Kdyby se děti toho dožadovaly, může se meditace kdykoliv zopakovat. Dokonce je to velmi žádoucí. Je možné v ni případně něco obměnit. Všimnout si více mudrců, jejich daleké a namáhavé cesty; překvapení, že Ježíš se nenarodil v královském paláci, i to, že je neodradila chudoba, v jaké ho našli.
Marie porodila svého prvorozeného syna, zavinula ho do plének a položila do jeslí, protože v zájezdním útulku nebylo pro ně místa. (Lk. 2,7)
Od Ježíšova narození přecházíme hned k jeho veřejnému vystoupení. Útěk do Egypta vynecháváme záměrně kvůli masakru betlémských chlapců, protože by to mohlo vyvolat u dětí škodlivou reakci.
Z Písma vybíráme jen ty události, které jsou důležitě pro vybudování vztahu dětí k Ježíšovi. Vynecháváme to, co je příliš těžké pro dětskou chápavost. Takovou tendenci sledovali i evangelisté, kteří nezaznamenávali všechno a ani ne přesně chronologicky, ale podle požadavků hlásání.Jste již zvědaví, co nového se dozvíte o Ježíšovi? Možná by vás zajímalo i něco z jeho dětství, ale o tom se píše v Písmu svatém jen velmi málo. Kromě Ježíšovy matky Marie a jejího manžela Josefa, který se o ně staral, nikdo netušil, že je Ježíš něco víc než obyčejný chlapec. Ničím nedal najevo, že Josef není jeho skutečným otcem, ale že je jim Bůh-Otec.
Píše se, že Ježíš byl velmi moudrý. Když měl teprve dvanáct let, byl přes svátky v městě Jeruzalémě v chrámě. Tam se dal do řeči se starými učenými kněžími. A všichni ho udiveně poslouchali, tak moudře mluvil.
Když bylo Ježíšovi asi třicet roků, odešel z domu. Začal chodit po vesnicích a vyprávěl lidem o Bohu, o svém Otci. Vždyť vy víte, že kvůli tomu se vlastně stal člověkem.
Ale měl to těžké. Celých třicet roků žil jako obyčejný člověk. Jistě byl vždy velmi dobrý a laskavý, ale svoje božství nijak neprojevil. Jak tedy mohl najednou říkat o sobě, že je Božím Synem? Nikdo by mu to nebyl uvěřil. Určitě by ho považovali za blázna. Neměl žádnou legitimaci, kdo skutečně je, aby se každý o tom mohl přesvědčit. A přece musel nějak dokázat, že není obyčejným člověkem, že má právo mluvit o tom, jaký Bůh je a co od nás žádá.
Ježíš dokázal, že je Bohem tím, že dělal zázraky. Víte však co je to zázrak? Je to něco takového, co dělají kouzelníci? Vždyť jste už viděli nějakého aspoň v televizi, nebo ne? Obdivovali jste ho, jak vytahuje z klobouku živé zajíčky, roztrhá stokorunu na malé kousky a hned ji ukáže celou; uhádne, kdo má co v kapse a podobně. To, co dělá kouzelník, neumí každý udělat, ale je to jen kouzelnický trik a ne zázrak. Kouzelník se to naučil. kdokoliv z vás, kdo je šikovný, se může všeličemu také naučit, čemu se ostatní budou divit.
Ale i slovo "zázrak" jste už určitě slyšeli. Snad takto: "To je ale zázrak, že jsi dnes dostal jedničku z diktátu!" Kdo mívá z každého diktátu jedničku, tomu by to nikdo neříkal. takže to slovo "zázrak" znamená, že se stalo něco neobvyklého. Jistěže to není skutečny zázrak, ale trochu se to zázraku podobá. Tím, že se zázrak také nestává často, je to něco neobyčejného.
Skutečny zázrak je však ještě něco víc. Něco takového, co žádný člověk nemůže udělat, co může udělat jen Bůh.
Nyní pozorně poslouchejte tento příběh o Janě, který vám pomůže pochopit, co je zázrak.
Jana ráda pomáhala mamince při práci na zahrádce. Byla tedy i při tom, když maminka zasadila hrášek. Jana měla hrášek velmi ráda, a tak prosila maminku, aby ho nasypala do jamek víc: Maminka ji vysvětlila, že to není potřeba, protože z jednoho hrášku vyroste hojně nových hrášků. Nezdálo se jí to, ale v létě se o tom přesvědčila. Tehdy dostala ohromný nápad. Potajmu zahrabala do země kuličku z roztržených korálků. A už se dopředu těšila, kolik jich bude mít. Jenže marně čekala, z kuličky nic nevyrostlo. Myslela si, že to dovede jen maminka. Proto vzala druhou kuličku a poprosila maminku, aby ji sama zasadila. Jenže maminka jí vysvětlila, že to nejde, protože v té kuličce není taková sila jako v hrášku.
Potom ji jednou vypadla z ruky panenka a při tom. se jí zlomila nožička. I Jana měla před rokem zlomenou nohu. Strýček doktor jí nohu pevně zavázal, musela dlouho ležet a noha jí srostla. Jana tedy uložila panenku do postýlky, nožičku jí zavázala a čekala. Ale marně. Panenčina nožička nesrostla. Strýc doktor bydlel v sousedství. Zašla tedy za ním a poprosila ho, aby to udělal on. Doktor jí však vysvětlil, že to je jedno, kdo zaváže panence nožičku, protože ji nikdy nesroste jako kost, která má v sobě takovou sílu, že sroste sama. Jana si vzpomněla, jak to bylo s tím hráškem a zeptala se strýčka doktora, jak má dát do korálků a do panenky tu sílu. Anebo za kým má jít, kdo by to uměl udělat. A strýc doktor ji vysvětlil, že to žádný člověk neumí. Ani ten nejchytřejší. To dokáže jen Bůh.
Od té doby si Jana začala více všímat všeho okolo sebe. A stále měla co obdivovat. Jak je to možné, že z jednoho semínka vyroste květinka a z jiného mrkev. Z jednoho vajíčka se vylíhne kuřátko a z jiného kačenka. Jak to, že z jedné malinké třešňové pecky vyroste strom, z kterého se dá každý rok natrhat celý velký koš třešni. A Když zasadí do zahrady košík brambor, vykopou jich později tolik, že mají dost na celou zimu. Jak to, že roztržená halenka jí nesroste, ale když se řízne do prstu, za pár dní to už není ani vidět. Jak to, že z malého děťátka vyroste velký člověk a její panenka je stále stejná. No; a už snad víte, co je to zázrak. Je to to, co může udělat jen Bůh. Co žádny člověk nedokáže.
Zkuste si více všímat světa okolo sebe a uvidíte hodně zázraků. Příště si o tom budeme vyprávět, ano? A já vám zase povím, jaké zázraky dělal Ježíš.Pro tvé divy, Bože, trnou obyvatelé dalekých zemí (Z 64,9).
V úvodě je třeba se vrátit s dětmi k minulému tématu. Podrobně s nimi prodebatovat jejich vlastni pozorováni, vysvětlit jim nesprávné závěry, usměrnit je, vyprovokovat další. Protože to docela závist na reakci dětí, není možně dát na to ani přibližný návod, je pravděpodobně, že si děti budou trochu plést technické a přírodní jevy. Dnešní generace přirozeně víc obdivuje techniku než přírodu. To je fakt, který se musí respektovat, vycházet z něho a využít ho. jinak by mohl vyučující vzbudit zdáni nepřítele pokroku, což by bylo velmi nežádoucí. Když tedy děti mezi pozorovanými zázraky připomenou nějaký technický, nesmíme to odmítnout. Ale vhodnými otázkami a porovnáním je třeba děti přivést k tomu, aby vyvodily vlastni správný závěr. Například tím, zda by něco takového dokázalo vymyslet anebo sestrojit nějaké zvíře. A dále postupovat, jak to bylo v tématu o způsobu stvořeni člověka a v čem se podobáme Bohu. Druhá možnost při obdivováni nějakého technického divu je porovnáni s něčím podobným v přírodě, hlavně v živém organizmu, který má už v sobě schopnost růstu, vývoje, regenerace a přizpůsobení se změněným okolnostem. Nejdůležitější však je, abychom obrátili pozornost dětí na Toho, kdo vložil do člověka ty obdivuhodné schopnosti a tedy je vlastně původcem i všech lidských výtvorů.
Takováto debata má velký význam. Zopakují a utvrdí se dosud probraná témata. A je to zároveň ta nejlepší příprava na další téma. Ideální by bylo, kdyby se debata natolik rozvinula, že by zabrala celý určený čas. To by nebyla vůbec ztráta.
Z Kristových zázraků začneme s rozmnožením chleba, protože to nejlépe navazuje na předcházející vysvětleni pojmu zázrak ( podle sv. Augustina ).Ježíš udělal mnoho zázraků. Tak mnoho, že všechny nejsou ani zapsány v Písmu svatém. A vám též nebudu moci vyprávět o všech, které tam jsou zapsány.
Protože Ježíš dělal tak mnoho zázraků a mimo to i vyprávěl tak krásně, jako nikdo předtím a protože byl ke každému velmi hodný a laskavý, kamkoliv přišel, hned se okolo něho seběhlo mnoho lidi.
Jednou jich bylo mimořádně mnoho, úplná tlačenice. Aby ho mohli všichni vidět a slyšet, odešel s nimi Ježíš ven za město na kopec. Tam bylo dost místa. Ježíš vyprávěl tak zajímavě, že z něho lidé ani oči nespustili. Vůbec je nenapadlo, že je už poledne a bylo by třeba jíst. Vždyť to jistě znáte. Když je v televizi zajímavý film, ani .nepostřehnete, že jste hladoví. Tak i tito lidé zapomněli na jídlo. Až když·se začalo schylovat k večeru, přišli na to; že vlastně celý den nejedli. Jenže co! Nic si s sebou nevzali. Nikomu nenapadlo, že budou venku cely den. Začali se ptát jeden druhého, jestli přece jen někdo nemá něco k jídlu. Byl tam jeden chlapec, který měl trochu chleba a několik ryb. Tak sotva pro něho a možná ještě pro několik lidí okolo. Ale co to bylo pro takové množství!
Všichni už byli pořádně hladoví a každý by byl chtěl od toho chlapce alespoň trochu. Ale co měl chudák chlapec dělat? Rád by pomohl, ale komu má dát a komu ne? V tom. mu kdosi přišel říci, že ho volá Ježíš. Hned tušil, že je to kvůli tomu jídlu. A měl pravdu. Ježíš se ho zeptal, jestli by mu ten chléb a ryby dal, že to chce rozdat lidem. Jak rád mu vyhověl! Na koho se nedostane, nebude se moci na něj hněvat. Ježíš rozdělil chléb i ryby svým přátelům. Těm by to právě tak stačilo. Ale Ježíš je s tím poslal mezi lidi. A řekl to tak zvláštně, že ho hned poslechli. Začali rozdávat, každý si vzal kolik potřeboval a stále nic neubývalo. To vám trvalo, dokud neobešli všechny lidi! Ale dokud se všichni dosyta nenajedli měli ještě stále co rozdávat. A představte si, že tam zůstalo ještě tolik zbytků, drobků a kostí z ryb, že to tam vypadalo jako na smetišti. Ježíšovi přátelé to však všechno posbírali a byla vám toho veliká hromada.
To bylo radosti! Když si lidé uvědomili, co se vlastně stalo, shlukli se okolo Ježíše a byli by ho myslím rozmačkali nadšením, takže musel odejít. Nejraději by ho byli vyhlásili králem. To by se žilo! Nikdo by nemusel pracovat a každý by byl najezený. Jenže Ježíš nepřišel na svět proto, aby lidé nemuseli pracovat. On chtěl tímto zázrakem dokázat, že je Bohem.
Vy přece víte, že Bůh vložil do obilného zrnka tu sílu, aby z něho vyrostl klas s množstvím zrníček. To jen Bůh může rozmnožit semínka. Na pole se zaseje několik pytlů a z toho naroste tolik, že je dost chleba pro stovky lidí. Ježíš tímto zázrakem neudělal nic jiného. Rozdíl je jen v tom, že to bylo rychle. Nemuselo se čekat, jako když se semínko vloží do země. A nerozmnožila se obilná zrnka, ale hotový chléb. Ale z čeho je chléb? No přece z mouky, mouka je z obilí a obilí vyrostlo ze země. Když Bůh může rozmnožit obilí, proč by nemohl rozmnožit i chléb?
Když jste si dobře všímali divů okolo sebe, najednou jste jich viděli hodně, viďte? A bylo to to, okolo čeho jste předtím chodili a vůbec jste netušili, že chodíte okolo zázraků. Kdybyste si dali do kořenáče semínko nějaké květiny a než byste se otočili, ona by vyrostla i vykvetla, to by byla senzace! A přece to způsobila ta stejná síla, jako když se to stane za několik měsíců; jen by působila rychleji, neobyčejněji.
Když Ježíš dokazoval pomocí zázraků, že je Bohem, nebylo to pro něj těžší, než stvořit svět. Rozmnožit chléb anebo obilná zrnka, to je pro Boha stejné. Ale Ježíš to dělal náhle, takže si toho museli všichni všimnout. I ti, kteří chodili okolo Božích divů každý den a přece si jich nevšimli.Ježíš pak vzal chleby, pronesl díkůvzdání a rozdělil je sedícím; stejně i ryby, kolik si kdo přál. (Jan 6,11)
Každý z vás byl už někdy nemocný, viďte? Dostali jste horečku, bolela vás hlava, nemohli jste se postavit na nohy, všelicos se vám nedařilo. A tehdy přišel lékař, proklepal, vyšetřil vás, předepsal léky a za několik dní už bylo dobře. Ale jsou různé nemoci. I takové, kde to nejde tak rychle. Zkoušejí se všelijaké léky, musí se dlouho ležet v nemocnici, případně se dát operovat. A možná, že takový člověk už nikdy nebude docela zdravý. Někdy řeknou lékaři, že je už pozdě, že takovou nemoc nedovedou vyléčit. I to se stává. A takový člověk má už vždycky bolesti anebo už nikdy nevstane z postele.
Lékaři dovedou ledacos vyléčit a stále toho vědí víc. Dnes umějí vyléčit i takové nemoci, na které ještě nedávno musel každý zemřít. Ale léčení trvá vždy nějaký čas. Někdy stačí dva - tři dny, někdy se musí léčit třeba i rok. Ale ani nejmoudřejší lékař nemůže přijít k nemocnému a hned v té chvíli ho uzdravit, bez léků, bez operace, jen tak, jedním slovem. A my všichni víme to, co nevěděla malá Janička, že síla k tomu uzdravení je v těle. Tablety, injekce, operace, ležení to jen pomáhá. Zlomená židlička nesroste, i kdyby byla v sádře hodně dlouho. A na rozbitý televizor budeme dávat marně obklady, tím se neopraví, protože v něm není taková síla jako v lidském těle.
Lékař rozumí lidskému tělu, ledacos v něm umí poopravit. Ale sílu k uzdravení nedal do těla ani lékař, ani žádný člověk. Tu tam vložil Bůh. Když tedy Bůh dal do těla schopnost, že se vyléčí za týden anebo za měsíc, může učinit i to, že se vyléčí hned. To je podobné jako s tím zázračně rozmnoženým chlebem a obilím pomalu rozmnoženým v zemi. Vždycky je to Boží mocí. I při uzdravení nemocných je tomu tak. Jenže když se někdo uzdraví najednou, bez léčení, snadněji si toho lidé všimnou.
Ježíš žil na zemi velmi dávno. Tehdy ještě nebylo lékařů a máloco se dalo vyléčit. Ježíš ze všech zázraků, které jsou napsané v Písmu svatém nejvíc uzdravoval. Choroby, které Ježíš zázračně vyléčil, neumí však ani dnes žádný lékař vyléčit tak, jako on. Ale posuďte to sami. Povím vám několik případů.
Viděli jste už slepého člověka? Takového, co vůbec nic nevidí? Tak jako když si nyní zavřete oči. V takové tmě žije slepý člověk stále. Lidé, co špatně vidí, nosí brýle. Někteří oslepnou, ale potom je operují a zase vidí. Ale vždy se to nedá. Zvláště, když se dítě narodí slepé. A takových je hodně. Těm se už nedá pomoci. Jsou pro ně zvláštní školy, kde se učí číst a psát prsty, hmatem. Už jste o tom určitě slyšeli.
Tak jsou i školy, kde se zase učí děti, které vůbec nic neslyší. Ani těm už žádný lékař neumí pomoci.
Představte si, že Ježíš uzdravil i slepého od narození! I hluchého. Bez léčení, bez operace. Jen se dotkl nemocného a řekl, aby už byl zdravý. A hned se tak stalo. To nemůže udělat žádný lékař, žádný člověk, jen Bůh. Ale stvořil lidské oko a ucho, to vám je též úžasný zázrak. Až budete velcí a budete se o tom podrobně učit, pochopíte, že oku se nevyrovná žádný filmovací přístroj a vůbec nic z toho, co umí sestrojit člověk. A tak Bohu, který toto všechno dokázal stvořit, není těžké ani náhle - zázračně uzdravit nemocného z jakékoliv nemoci.
Tak například Ježíš vyléčil najednou mnoho malomocných. Malomocenství je strašná nemoc, která se i dnes dá těžko vyléčit. U nás se nevyskytuje, ale v Africe je ještě mnoho malomocných. Jsou celí znetvoření a pomalu jim odpadávají kusy těla. A Ježíš takového nemocného jedním slovem uzdravil, takže měli hned krásné, zdravé tělo. Mnohé nemocné donesli k Ježíši na nosítkách, protože se už mnohu roků nemohli ani pohnout. Ale nazpět si už ta nosítka nesli sami.
Jednou přišel Ježíš do domu svého přítele a tam ležela nemocná babička. Měla vysokou horečku. Ježíš se jí jen dotkl a hned bylo po horečce. Ale vůbec nebyla slabá, netočila se jí hlava, jako nám, když poprvé vstaneme po horečnatém onemocnění. Ona hned vyskočila a uvařila všem večeři.
Takových zázraků udělal Ježíš velmi mnoho. Zázraky dokazoval, že není obyčejným člověkem, ale Bohem. A lidé na vlastní oči viděli jak je dobrý, jak chce každému pomoci, jak je mu líto, že lidé trpí. Z toho je vidět, že Bůh je dobrý, že nechce, aby lidé trpěli. Nechce trestat, ale zachraňovat. Nikomu neřekl: "Kradl jsi, ať ti hned upadne ruka", "Lhal jsi, ať oněmíš". Právě naopak, říkal: "Odpouštějí se ti hříchy, vstaň, jdi a víc nehřeš!"Když Ježíš přicházel do jedné vesnice, šlo naproti němu deset malomocných. Zůstali stát opodál a volali: "Ježíši, Mistře, smiluj se nad námi."
Když je Ježíš uviděl, řekl jim: "Jděte a ukažte se kněžím", Zatím co odcházeli, byli očištěni
(Lk. 17, 12 14).20. Zázračný rybolov a utišení bouřky
V této meditaci spojujeme dva zázraky tak, jako kdyby se staly bezprostředně po sobě. Chronologickou přesnost událostí však nezachovávali ani evangelisté. Nám jde o zážitek a jeho umocnění, a ne o časový údaj. Vyučující však z toho může udělat dvě samostatné meditace, když mu to tak lépe vyhovuje.
Dnes se zase pokusíme prožít s Ježíšem něco z jeho života. Tak, jako minule, když jsme si představovali, že jsme při tom, když se narodil. A věděli jsme, že je opravdu s námi.
Nyní je též zde, s námi. Vidí nás i nás slyší. Společně s ním si zavzpomínejme, jak to bylo, když žil na zemi.
Tak. se na to připravte! Pohodlně se posaďte, zavřete oči a zkuste chvíli myslet jen na to, že je Ježíš zde. Tentýž Ježíš, který žil mezi lidmi a dělal zázraky.
A nyní se pokusme představit si, co vám budu vyprávět.
Vidím velké jezero. Všude samá voda. Právě pluje sem, ke břehu malá rybářská loďka. Už je zde. Vystoupili z ní rybáři. Jsou unavení nějací smutní. Vytahují z lodičky sítě. Chtějí je rozprostřít, aby uschly. Nikde však nevidím ryby. Asi nic neulovili, proto jsou takoví smutní.
Po břehu se prochází nějaký muž. Zastavil se u rybářů a něco jim říká. Jdu blíž. Ten muž je takový zvláštní. Ani nevím proč. Oblečený je stejně jako rybáři, ale má něco v očích a i v hlase má cosi jiného než ostatní lidé. Líbí se mi. Něco mě k němu přitahuje. Jdu blíž. Už slyším, o čem mluví. Ten muž domlouvá rybářům, aby ještě jednou zkusili spustit sítě. Ale oni nechtějí. Dobře znají svoje rybářské řemeslo. Když nechytili nic v noci, nyní ráno je to beznadějné. Ale ten neobyčejný muž naléhá, až nakonec poslechnou. Jsem zvědavý, jak to dopadne. Zůstanu zde a budu se dívat.
Rybáři nasedli do loďky a odpluli. A už jsou i zpět. A jak se radují! Vytahují síť plnou ryb. Ani ji sami nedokáží vyložit, volají další na pomoc. To opravdu ani není možné za takovou chvíli ulovit tolik ryb! Všichni se diví. Jeden z nich, jmenuje se Petr, padl na kolena před tím sympatickým mužem, který je poslal znovu na lov. Klaní se mu. Pochopil, že se stal zázrak, který může udělat jen Bůh. Ten zvláštní muž je totiž Ježíš, Bůh-Syn.
Jsem celkem blízko. Slyším, jak Ježíš říká Petrovi a jeho společníkům, aby zanechali rybářství, aby šli s ním, že mu budou pomáhat získávat lidi pro Boha.
Co udělají? Jdou. Položili sítě, ryby a jdou s Ježíšem. Sedají si s ním do loďky a plují na. druhy břeh. Mohu jít i já? Co říkáš, Ježíši, mohu jít s vámi?
Už jsem tam. Sedím v loďce mezi rybáři. Jsou šťastní, vzrušeně si vypravují o tom, jak budou od nynějška všude chodit s Ježíšem, budou slyšet každé jeho slovo, vidět každý zázrak. Ani nezpozorovali, že Ježíš vzadu na loďce usnul. A nevidí ani to, jaká strašná mračna se přibližují. Bude bouřka. A my jsme uprostřed jezera. Co nyní? Ke břehu je daleko. To už nedoplujeme. Mám strach. Už začíná strašný vítr. Ale což, tito rybáři už určitě zažili nejednou bouřku, jistě vědí, co je potřeba dělat.
Ale vichřice zesiluje. Loďku hází jen tak z boku na bok. Ach; tu se žene proti nám obrovská vlna velká jako dům. Ta nás jistě pohřbí v jezeře. I rybáři se polekali. V loďce je už plno vody. A co Ježíš? Což neví, co se děje? On tam vzadu spokojeně spí, jako kdyby se nic nedělo. Rybáři ho budí: "Rychle vstaň, zachraň nás, podívej se, co se děje!" Jsem docela blízko u Ježíše. Vidím jeho oči, jsou takové pokojné. Dokonce se usmívá. Jak jen to může? Vždyť za chvíli je po nás.
Vstal, natáhl ruku. A co to? Je po bouřce. Jezero je klidné, vítr ustal, mraky jsou pryč.
Úžasné. Všichni jsou celí ztrnulí údivem. Toto tedy opravdu nedokáže žádny člověk.
A já smím být přítelem toho, koho i bouře poslechla. Smím být u Tebe, mluvit s Tebou, spoléhat na Tebe. Vím, že mě máš rád a že máš velkou moc, takže mě vždy zachráníš.Je velmi důležité, aby děti vždy přesně věděly, kdy jim vyprávíme to, co se skutečně stalo a kdy to, co je jen příklad. Proto se jim to musí vždy zřetelně říci hned na začátku vyprávění. Meditativní způsob budeme používat zásadně jen při skutečných událostech z Ježíšova života, aby se v dětech utvrdil zážitek ze skutečné Ježíšovy blízkosti.
Když se chci s někým přátelit, musím ho poznat a setkávat se s ním. Ale musím zvlášť vědět, co se mu líbí, co má rád, co ode mne chce. Vždyť když budu dělat něco, co se mu nelíbí, jaké by to byla kamarádství?
My už víme o Ježíši hodně. Kdo je jeho Otec, kdo je jeho matka. Víme, jakými zázraky dokázal, že je Bohem. A víme i to, že se stal člověkem proto, abychom se s ním mohli spřátelit. Už je ale nejvyšší čas dozvědět se i to, co od nás čeká. Jak se máme chovat, když chceme být jeho přáteli. Vždyť to přece chceme všichni! Že?
Ježíš dělal mnoho zázraků, ale i mnoho vyprávěl lidem. Vzpomínáte si, že lidé zapomněli i na hlad, když tak krásně vyprávěl. Ačkoliv mluvil k dospělým lidem, víte, že jim často vyprávěl příběhy? Opravdu ano. Víme to z Písma svatého a tam je napsaná jen pravda.
Ta vyprávění, to byly takové příběhy, které si Ježíš vymyslel proto, aby lidé lehčeji pochopili něco velmi vážného. Jmenují se podobenství, protože vymyšlený příběh se podobá něčemu skutečnému. Jako když jsme si my vyprávěli o stavebnici a mysleli jsme na celý svět. Anebo o dobrém člověku z tajemného domu a chtěli jsme si vysvětlit něco o Bohu. Ježíš tedy vyprávěl též takové všelijaké příběhy a z nich i my dnes víme, co se Bohu na nás líbí a co ne. Jeden takový příběh vám dnes budu vyprávět.
Když Ježíš žil, nebyly ještě ani auta ani vlaky. Kdo byl velmi bohatý, cestoval na velbloudech i s velkým průvodem sluhů. Anebo jel na koni. Chudší mívali jen oslíka, který nesl majitele anebo jeho zavazadla. Nejvíce bylo takových, co chodili pěšky. A tak, kdo cestovat nemusel, zůstal raději doma. Na cestách tedy nebývalo mnoho lidí. Ani cesty nebyly takové, jako nyní. Většinou se chodilo přes les, po úzkých chodnících. A bylo to i dost nebezpečné, protože v lesích bývali loupežníci a přepadávali cestující.
Tak vám šel jednou přes les jeden pocestný úplně sám. A zrovna jeho si vybrali loupežníci. Přepadli ho, vzali mu všechno co nesl, ještě šaty z něho svlékli, zbili ho a nakonec ho nechali ležet u cesty. Tak tam chudák ležel, ani snad o sobě nevěděl. A byl by zahynul sám uprostřed lesa, bez jídla, bez šatů, plný ran, kdyby nezemřel hladem a zimou, byla by ho jistě napadla zvířata.
Šel okolo nějaký bohatý pán a uviděl ho. Ale byl krásně oblečený a tak se bál, že by se zašpinil, protože ten chudák byl celý zakrvácený. Pomyslel si tedy: "Co je mi po něm" a nechal ho tam. Šel okolo druhý a ten si zase pomyslel, že je už možná mrtvý a že se mu i tak sotva dá pomoci a že on musí spěchat. Ani se na něj pořádně nepodíval a odešel.
Naštěstí šel okolo ještě i třetí. To byl Samaritán, tedy cizinec. Samaritáni a Izraelité žili odedávna v nepřátelství. Ale tento Samaritán na to nic nedbal, nezajímal se o to, jaké národnosti je tento ubožák. Viděl, že potřebuje pomoc, a proto neváhal. Obvázal mu rány, zabalil ho do vlastního pláště, posadil na svého oslíka a pomalu, opatrně ho dopravil do nejbližšího hostince. Dopředu zaplatil za to, aby se tam o něho postarali, a potom odešel. Nemyslel na sebe, na svoji námahu, čas, peníze, ale jen na to, že je potřeba pomoci jinému.
Víte, proč vyprávěl Ježíš tento příběh? Co znamená toto podobenství? Co chtěl od nás? Jací máme být? Jako ti první dva? Anebo jako ten třetí?
To je lehké uhádnout, že? Ale můžete namítnout, že dnes už nejsou loupežníci. Jak tedy máme napodobiti toho Samaritána?
Kdyby Ježíš vyprávěl tento příběh dnes, možná by mluvil o tom, jak bylo na silnici havarované auto, jak bylo potřeba zastavit a pomoci. A kdo všechno šel dále, protože se bál pohledu na krev a rány, protože se mu to protiví, protože nechtěl vzít raněného do svého auta, aby si v něm nezašpinil nové potahy, anebo někdo zase někam spěchal a proto si pomyslel: "Co je mi po něm", nebo "Dobře mu tak, má jezdit opatrně:" Dnes se totiž stávají takového případy, a ne ty s loupežníky:
Ale Ježíš mluví ke každému. Tímto podobenstvím říká něco i mně; i vám. I tomu, kdo nemá auto, kdo nenajde na cestě raněného.
Už jste dlouho nedostali žádnou hádanku. Dnes tedy budeme mít za úkol uhádnout, co tímto podobenstvím chtěl Ježíš povědět přímo tobě. Co chtěl od tebe. Samozřejmě, nemusí jít o život. To se nevyskytuje tak často. Ale pomoc potřebují lidé i jindy. Vždy se tedy večer na chvíli zamyslete a zkuste si vzpomenout, jak jste celý den prožívali, kde jste byli, s kým jste se setkali, koho jste viděli, kdo to byl, co asi potřeboval. Až se příště setkáme, povíte mi, kdo všechno potřeboval vaši pomoc a jak se zachovali. Komu z těch tří Ježíšova příběhu jste se podobali.Jistě není třeba zvláště připomínat, že co nejdříve musíme velmi podrobně prodebatovat vlastní aktualizaci dětí. Zase platí, že to není ztráta času, i kdyby se tato debata protáhla na celý vyhrazený učební čas.
Termíny "kněz levita" jsou vynechány záměrně, aby se nemuselo vsouvat vysvětlení o starozákonním kněžství, což by narušilo celistvost vyprávění. Vnitřní smysl podobenství se však nemění.Také jeden Samaritán přišel na své cestě k němu, viděl ho a byl jat soucitem. Přistoupil k němu, nalil mu do ran oleje a vína, obvázal je, vysadil ho na svého soumara, dopravil do hostince a staral se o něj (Lk. 10,33-34)
Dnes vám zase budu vyprávět jeden Ježíšův příběh. A zase se z něho dovíte něco důležitého, podle čeho se musíme všichni řídit.
Bude tam řeč o pánovi, který měl mnoho sluhů. To pro vás může být tak vzdálené jako minule ti loupežníci. Protože i sluhy vidíte už jen v televizi v nějakém starodávném příběhu. Ale berte to tak, jako bychom dnes mluvili o zaměstnancích a o jejich vedoucím, nějakém řediteli.
Tak tedy byl jednou jeden takový vedoucí, co měl mnoho podřízených pracovníků. Kdysi to byl pán a sluhové. Jeden z těch sluhů potřeboval peníze. Šel za pánem a prosil o půjčku. Slíbil, že bude půjčku řádně splácet. Pán mu tedy půjčil mnoho peněz. Jenže sluha jako by na to zapomněl. Uběhlo mnoho času a nic, žádná splátka. Tak si ten pán dal zavolat sluhu a zeptal se ho, kdy míní začít splácet svůj dluh. Ale sluha ho začal prosit, aby ještě počkal, že nyní nemůže, nemá z čeho. Pán se nad sluhou smiloval a představte si, že mu celý dluh odpustil. Řekl, že už mu nemusí vůbec nic vracet. A bylo to velmi mnoho peněz. Jako pro nás nyní, řekněme milión korun. Ježíš schválně řekl v podobenství takovou velkou sumu, abychom si lépe uvědomili, jak dobry byl ten pán, když mu daroval tak mnoho. A že ten sluha mohl mít opravdu velikou radost, když mu pán všechno odpustil.
Ale představte si, co se stalo! Jen co ten sluha vyšel od pána, potkal druhého sluhu. Chytil ho a začal na něj strašně křičet, aby mu okamžitě zaplatil, co si od něho nedávno půjčil. A bylo toho docela málo, jen několik korun. A on se nestyděl vyhrožovat mu kvůli těm pár korunám, že ho dá k soudu a bude s ním hrozně zle, jestli mu to ihned nevrátí. Ten chudák se strachem třásl, prosil ho, aby ještě pár dní počkal, že mu ty peníze určitě dá, ale nyní je nemá. Klekl si před ním a tak ho prosil. Ale marně. Ten, kterému pán teprve před chvílí odpustil tak velký dluh, byl takový nemilosrdný.
Viděli to ostatní, kteří věděli, co se krátce předtím stalo u pána. Rozzlobili se a šli to povědět pánovi. Pán se spravedlivě rozhořčil. Dal si ho zavolat a oznámil mu, že odvolává, co řekl. Nic mu z dluhu neodpustí. Dá ho zavřít do vězení, dokud všechno do posledního halíře nezaplatí.
Co řeknete na to, zda ten pán správně rozhodl? Od toho, komu odpustil tam mnoho, mohl přece žádat, aby odpustil jiným, a ještě k tomu takovou maličkost.
Ježíš ale hned i vysvětlil toto podobenství. A řekl pro nás něco velmi důležitého. Že když my si neodpustíme mezi sebou, neodpustí ani Bůh nám. Protože nám Bůh vždy odpouští velikánský dluh, a my těm ostatním jen takové maličkosti.
Jak to bylo s tím nemilosrdným sluhou, tomu zřejmě rozumíte. Jen nevím, jestli vám je dost jasné i to, jak je to s námi. Protože když ti podrazí kamarád nohu, budeš mu to chtít vrátit. To jinak nejde. Jak by se něco takového mohlo odpustit? A co to má společného s tím, co odpouští Bůh? Vždyť co zlého děláme Bohu? A proč by to měl být vždy větší dluh, větší urážka?
Dávejte pozor! Když někdo například stejně silně udeří spolužáka, učitele, otce anebo prezidenta, je v tom rozdíl? Opravdu je, a velký! Proč tedy stejný čin není stejně velkou urážkou? No proto, že čím je někdo vznešenější, tím ho více urazíme. A když urazíme Boha, je to vždy velká vina. A když nám Bůh odpustí, je to vždy velký dar.
A čím vlastně urážíme Boha? Bohu se nelíbí všechno to, co děláme a přitom víme, že je to zlé. Tedy když zlobíme a neposloucháme rodiče, když lžeme, když se někomu posmíváme, když někomu nadáváme a bijeme ho. Tehdy vždy urážíme Boha. A to je hřích. Když nám toto všechno Bůh ochotně odpustí, jak se máme chovat vůči těm, co nám něco zlého udělají?
Že jste pochopili, jak se máte zachovat?
Když tě tedy zítra kamarád udeří, co uděláš? Vrátíš mu to, anebo si vzpomeneš na Ježíšovo podobenství a na to, že jsi možná zrovna ráno velmi rozzlobil maminku a že jistě budeš chtít, aby ti to Bůh odpustil? Tak co?Nedělejme však tragédii z drobných dětských rvaček, pokud jde spíš o jakési zápaseni a vybití nadbytku energie. Ale je třeba už v dětství začít vytvářet schopnost odpouštět, která je pro křesťana rozhodující. Kdybychom podporovali v dítěti také "nedej se", "Vrať mu to", "když ho přepereš, nebude si na tebe troufat", "ať mají před tebou respekt", "ať se tě bojí" stavíme na právu silnějšího. Uvědomme si, že toto se dá říci jen dítěti, které má na takový způsob řešení fyzický fond. Ale co potom s dítětem fyzicky slabým a přirozeně plachým? Odsuzujeme ho tím k úloze trvale podřízeného a manipulovatelného. Měli bychom si uvědomit, že když podporujeme v dětech ducha pomsty a pěstního práva, přispíváme k tomu, že i následující generace bude žít ve světě násilí, které už nyní nabývá hrozivých rozměrů.
Někomu se může zdát nelogické, že říkáme dětem už o hříchu a ještě jsme nemluvili o přikázáních. Zatím však stavíme na přirozeném zákoně ve svědomí každého člověka. Dítě to ví bez jakékoliv náboženské přípravy, kdy dělá zlo a kdy dobře.
Předběžně nám toto rozlišeni na základě přirozeného zákona stačí.Tu si ho jeho pán zavolal a řekl mu: "Ničemný služebníku! Celý dluh jsem ti odpustil, protože jsi mně prosil. Neměl ses tedy i ty smilovat nad svým druhem, jak jsem se smiloval já nad tebou?" (Mt. 18,32-33)
Přemýšleli jste o minulém Ježíšově podobenství? A jak to dopadlo? Zkoušeli jste porovnávat to, čím my urážíme Boha, a to, co zlého udělá někdo nám? Podařilo se vám odpustit někomu? Jestli ano, tak bude s vámi Ježíš určitě velmi spokojen. A určitě vám rád všechno odpustí. Bůh se nechce hněvat, raději odpouští. Právě toto o Bohu lidé nevěděli a Ježíš hlavně kvůli tomu přišel, aby nám to oznámil. Kdo ho pozoroval, jak se chová, musel se o tom sám přesvědčit.
Dnes bychom mohli zase něco prožít spolu s Ježíšem. Nebude to ani zázrak ani podobenství. Zkusíme pozorovat Ježíše, jak se choval. Povím vám to podle toho, jak je to napsané v Písmu svatém; a tam to napsali ti, kteří byli při tom, když se to stalo. Vy si to budete představovat, jako by jste tam byli také. Jen nezapomeňte, že Ježíš je zde opravdu s námi. Snažte se stále si to uvědomovat.
Představte si staré město, malé domy, úzké křivé uličky, všude ticho nikde žádná auta. Jeden dům je trochu bokem. Bydlí tam určitě někdo bohatý a je to vidět už na domě. Je větší než ostatní, okolo je krásná zahrada, velká brána. Stojíš na takové ulici a vidíš, jak z každého domu vycházejí lidé a někam spěchají. Kam asi jdou? Brána toho bohatého domu se též otevřela. Vyšel odtud nějaký člověk. I na jeho oblečení je vidět, že je bohatší než ostatní. Jen je jakýsi bázlivý. Nejprve vystrčil z brány jen hlavu, porozhlédl se, jestli někdo nejde, a potom vyšel. Také on šel stejným směrem jako ostatní. Jen se stále otáčí, jestli někdo nejde za ním. Koho se bojí a proč? Snad proto, že je takový malý? Prochází okolo mě. Vtom vyšli ze dveří vedlejšího domu nějací lidé. Tento muž malé postavy se jich tak lekl, až to s ním trhlo, ale již se nemohl vrátit, protože za ním šli už další. tak jen sklonil hlavu, jako by jich neviděl. Ale všichni ti, co ho pozorovali, se začali rozčilovat a ukazovat na něj. Jeden z nich posměšně zakřičel: "Zachee, kam tak spěcháš? Snad i ty chceš vidět Ježíše? Že se nestydíš, ty zloději zlodějská!"
Že by tento bohatý člověk byl opravdu zlodějem? Bylo by to možné? Ale asi to tak bude, protože i ostatní na něj vykřikovali všelijaké nadávky, jaký je on podvodník a zloděj. A Zacheus se nebránil, nic jim neřekl, jen ještě více sklonil hlavu a spěchal tam, kam šli ostatní.
Jdu za nimi, proto všechno vidím a slyším. Všichni nadávají. Pomalu se dovídám, proč jsou ti lidé tak rozhněvaní. Zacheus je celník, vybírá od lidí daně. Ale vybíral vždy víc než je předepsáno. Ostatní si nechává pro sebe. Z těch peněz si postavil pěkný dům, proto má i takové krásné šaty a na ruce drahé prsteny. A tak lidé jistě právem na něj nadávají. Vždyť zde není nikoho, koho by nebyl ošidil a okradl. Odhánějí ho pryč. Jedna žena se na něj osopila: "Ty, Zachee, jen raději zmizni! Copak nevíš, že Ježíš je spravedlivý? A že každému vidí do svědomí? Co tu chceš? Nebojíš se, že ti Ježíš vyčte přede všemi tvé podvody?
Toto už Zacheus nevydržel. Odešel tedy pryč. Vždyť i tak by nemohl Ježíše vidět, protože tam je už velmi mnoho lidí a on je o hodně menší než ostatní. Ale já jsem zvědavý, co udělá, a jdu za ním. Na druhé straně cesty, kterou má přecházet Ježíš, jsou dost vysoké stromy. Zacheus se za keři nepozorovaně dostal k těm stromům a na jeden z nich vylezl.
Ten si to ale dobře vymyslel! Tam ho nikdo nezpozoruje, nikdo mu nebude nadávat, odtud ho nikdo neodežene. A přece všechno uvidí. Kdo ví, proč tak velmi chce vidět Ježíše?
Najednou kdosi zavolal: "Už jde!" A opravdu, shora přichází Ježíš se svými přáteli. Lidé se k němu rozběhli. Každý ho chce vidět, slyšet, dotknout se ho. Já zůstávám zde pod stromem. Jsem zvědavý na Zachea. Zástup se přibližuje, za chvíli půjdou okolo. Ale co to? Ježíš se dívá nahoru na strom a volá: "Zachee, pojď dolů!" Zacheus se tak lekl, že zbledl. "Už je to tu, už bude se mnou zle!" pomyslel si. Vidím, jak se lidé začali škodolibě usmívat. Jistě se už těší, že nyní Zacheus dostane, co si zaslouží.
Ale ne. Ježíš mluví k Zacheovi velmi přátelsky! "Dnes přijdu k tobě na oběd" a podává mu ruku. Zacheus se nezmohl ani na slovo a už uhání domů, všechno připravit na takovou nečekanou návštěvu.
Lidé okolo také zmlkli údivem. Potom se najednou rozešli. Cestou se rozčilují: "Kdyby byl Ježíš opravdu spravedlivý a opravdu viděl do duše, mohl by jít do domu takového zloděje?" Jenže Ježíš tam právě proto šel, protože viděl Zacheovi do svědomí. Jen on jediný věděl, že Zacheus už mnoho nocí nespal, protože si uvědomil svou strašnou vinu. Tak rád by se chtěl změnit a všechno napravit, jenže jak? Nikdo se s nim nechtěl dát ani do řeči. Právě proto chtěl Ježíše alespoň vidět. Bál se sice Jeho spravedlnosti, ale říkali o něm, že je velmi dobrý.
A měli pravdu. To se mu ani nezdálo, že by Ježíš mohl být tak dobrý, že by přišel k němu do domu. Co nyní? Rychle připravit slavnostní oběd! Ale stačí to? "Ježíš zřejmě čeká ode mě něco jiného", myslí si Zacheus. "Když se na mě podíval, ty jeho oči něco ode mě chtěli. Určitě změnu. Ale vždyť já už nikdy nikoho neošidím, nikdy nevezmu ani o haléř víc než je úřední předpis! Jenže kolik jsem už toho nahrabal? Co s tím?"
Takto uvažuje Zacheus a už se rozhodl. Vtom přichází Ježíš s přáteli. Zacheus je vede k slavnostně prostřenému stolu. Ale ještě hostina nezačala a Zacheus vstává a hlasitě slibuje Ježíšovi, že každému koho ošidil vrátí všechno čtyřnásobně. Dívám se na Ježíše. Jak pěkně se podíval na Zachea. Je vidět, jakou má opravdu radost.
Takže nyní už vím, z čeho má Ježíš radost. Vidím, jak rád odpouští, jaký je laskavý i k těm, kteří dělají zlé věci. Ale čeká od nich, že vše napraví tak jako Zacheus.
Jak je dobře, Ježíši, že jsi takový! Mám radost, že o tom vím! Vždyť i já dělám ledaco, co se Ti nelíbí. Za to se stydím i před Tebou i před ostatními. Chci však, aby ses i na mě podíval tak pěkně jako na Zachea. Jenže i já musím nejen litovat, ale i napravit to, co se napravit dá.
budu o tom přemýšlet. Od nynějška budu každý večer uvažovat, co se Ti na mně nelíbilo a hned si rozmyslím, jak to napravím. Že toto chceš ode mě? Že jen takto budu moci být vždy Tvým kamarádem?Buď hned po této meditaci anebo při nejbližším setkáni musí následovat debata s konkrétními návrhy, jak a čím se dá napravit to, co pro děti přichází v úvahu.
Byl to jistě velký zázrak, když se znetvořené malomocné tělo stalo najednou krásným, zdravým. Ale představte si, že Ježíš dokázal ještě něco víc. O mnoho víc než rozmnožit chléb a utišit bouřku. Dokázal vzkřísit mrtvého. V Písmu svatém jsou popsány tři případy.
Jedno děvčátko těžce onemocnělo. Žádné léky nepomáhaly. Proto její otec šel zavolat Ježíše, protože slyšel o jeho zázracích. Ale než Ježíš přišel, děvčátko zemřelo. Ježíš však řekl: "Vstaň" a ona v té chvíli ožila. Potom Ježíš vzkřísil mrtvého chlapce, kterého právě šli pohřbít. Zastavil pohřební průvod, rozkázal mrtvému, aby vystoupil z rakve. A on se vrátil skutečně živý domů. Největší zázrak však udělal Ježíš, když vzkřísil svého přítele Lazara, který už byl pohřben a jeho tělo se už začalo rozpadávat. Ježíš rozkázal otevřít hrob a Lazar vyšel ven živý.
Jak je to úžasné! Vy to ještě nemůžete pochopit, protože nevíte, co je to smrt. Ale když se zeptáte dospělých řeknou vám, že smrt je strašná a abyste na ni raději ani nemysleli. Lidé se totiž smrti bojí a neradi o ní mluví. Každý člověk ví, že musí jednou zemřít. Ale tím nic nezmění, když nebude na smrt myslet. To máte tak, jako každé ráno víme, že přijde večer a bude noc. A to se stane, ať na to budeme myslet, anebo ne. Jednou tedy přijde i smrt.
Vám dětem je myšlenka na smrt ještě vzdálená. Lidé totiž obyčejně umírají, když jsou staří. Ale ne vždy. Stane se, že zemře i mladý, i dítě. Ale je třeba se smrti opravdu bát?
Kdo by nám na to mohl lépe odpovědět lépe než Ježíš! Tím, že vzkřísil mrtvého dokázal svoji moc i nad smrtí. On jistě nejlépe ví, co je vlastně smrt. Podívejme se tedy do Písma svatého. Když si přečteme všechno, co Ježíš řekl, nikde není ani slovo o tom, že se máme smrti bát. Ale velmi často Ježíš řekl asi toto: "Kdo věří ve mne, i když zemře, bude žít.
Ti, co šli s Ježíšem k Lazarovu hrobu, nechtěli, aby se hrob otevřel. Věděli totiž, co se stává s mrtvým tělem. Vždyť jsme o tom již mluvili. Tělo se začne rozkládat a po rocích se z něho stane zem. A tělo v rozkladu zapáchá a odporně vypadá. Ti lidé si nedovedli představit, jak by mohlo znovu ožít takové tělo, které se už rozkládá. Oni ale zapomněli, že nás Bůh stvořil nejen ze země, ale že do nás vdechl i duši, kterou se podobáme Bohu. A co myslíte, může Bůh zemřít? Může přestat být ten, kdo vždy byl a který má takovou moc, že všechno stvořil z ničeho? Ne nemůže! Bůh vždy byl a vždy bude. A když je Bůh nezničitelný, je nezničitelné v nás i to, co do nás vložil on, jako podobné jemu, co dělá z našeho těla člověka.
Řekli jsme si, že je to duše, která se podobá Bohu a proto nemůže přestat být. Kdyby tomu tak nebylo, jak by mohl Ježíš vzkřísit mrtvého? Odkud by vzal duši, kdyby už nebyla? Stvořil by novou? Ale to by už byl potom jiný člověk. A i to děvčátko, i ten chlapec, i Lazar nebyli po svém vzkříšení jiní. Byli stejní jako před smrtí. Takže Ježíš znovu spojil jen to, co z tohoto člověka zůstalo živé, to neviditelné "Já" s tím mrtvým tělem. A proto mrtvé tělo znovu ožilo. Proto se mrtvola stala znovu živým člověkem.
Na těchto zázracích Ježíš dokázal, že mluví pravdu, když tvrdí, že budete stále žít, věčně žít. Jen on měl právo takto mluvit, protože jen on je pánem nad životem a smrtí. On rozhodl o tom, že bude svět, že budou lidé, že budu i já. Když mě stvořil, tak proto, abych žil, a ne abych se ztratil někde v hrobě. Když se kvůli mně stal člověkem, abychom se mohli spřátelit, tak to ne jen na chvíli, na pár roků, ale navždy. On přece bude vždy a má mě rád, tedy chce byt jistě se mnou stále. A my bychom chtěli, aby nikdy nezemřeli ti lidé, které máme rádi. Kdyby jsme měli takovou moc, jistě bychom je chtěli udržet navždy při životě. My tu moc nemáme, ale Ježíš ji má.
Ale všimněme si ještě jednou, jak to vlastně Ježíš řekl: "Kdo věří ve mne, bude žít, i když zemře." Dává tedy podmínku, že musíme v něho věřit. Co to znamená? No, to je vlastně to přátelství. Věřím, že je Božím Synem, mocným Bohem a přece člověkem, mým přítelem, který mě má rád. Když žil na zemi, vzkřísil jen tři. To jen jakoby na ukázku, že to dokáže. Ale i ti tři přece jen potom zemřeli, když zestárli. Ježíš nám však řekl, že každého svého přítele zavede do domu svého Otce. Vždyť si vzpomínáte na ten tajemný dům, kam se nikdo neodvážil vstoupit. S Ježíšem tam můžeme jít. S ním se nemusíme bát, v domě jeho Otce nám bude velmi dobře. Tam totiž budou jen ti, které dovede Ježíš, takže tam už nikdo nebude nikomu ubližovat. To už nebude ten pokaženy svět, ve kterém musíme nyní žit. Tam už nikdy nebudeme plakat, vždy se budeme jen radovat, protože nikdo nic zlého neudělá. A co je nejhlavnější, ani trošku se už nebudeme bát Boha. Poznáme ho v celé jeho dobrotě a budeme vždy blízko u něho.
Takže smrt, to je něco podobného jako když na Štědrý večer otevřeme dveře do pokoje s rozzářeným stromečkem a dárky. Trochu nás při tom mrazí, když máme ty dveře otevřít. Máme jakoby trému, jaké to bude, co tam bude. Ale kdo chce přijít do té krásy, musí těmito dveřmi projít.
Představte si ale, že nejdou všichni. Někteří zůstanou venku za dveřmi. Neví, jaká krása je v tom pokoji. Dveře by se zavřely a oni by viděli jen to, že někdo, koho mají rádi, odešel. Bylo by jim smutno.
Tak i nám je líto, když někdo zemře, protože od nás odejde. A odejde tak, že se už zde na tomto světě s ním více nesetkáme. To je pro nás žal. Ale pro toho, kdo odešel jako Ježíšův přítel, je to velikánská radost. Protože ho Ježíš zavede do věčné radosti. Kdo se přátelí s Ježíšem, nemusí se bát smrti.
Povězte že je to dobré, že jsme ho poznali?Ježíš řekl Martě: "Já jsem vzkříšení a život. Kdo věří ve mne, i kdyby umřel, bude živ, a žádný, kdo žije a věří ve mne, neumře na věky." (Jan 11,25-26)
Doufám, že si dobře pamatujete, o čem jsme minule vyprávěli. O smrti. O tom, že smrtí se vlastně začíná nový život a že pro Ježíšovy přátele je to vstup do krásného a šťastného života u jeho Otce, u Boha. Přišli jsme tedy na to, že se smrti nemusíme bát, jestliže se přátelíme s Ježíšem.
V jednom malém městě se podobně jako vy učila skupina dětí. Byl mezi nimi i jeden zlý chlapec. Jmenoval se Frantík. Lhal, vymýšlel o druhých zlé. Kolikrát už svalil svou vinu na druhého a potom se smál, když byl druhý potrestán za to, co udělal on. Škaredě mluvil a byl velmi drzý. Dokonce se posmíval shrbené paní školnici. Tento chlapec slyšel totéž co vy. I jeho to zajímalo. Velmi se mu líbilo vyprávění o zázracích. Také by chtěl něco takového vidět. Jen když už byla řeč o tom, co chce Ježíš od nás, že chce, abychom byli ke každému dobří jako ten Samaritán a že urážíme Ježíše, když někomu ublížíme, to mu už nebylo po chuti. Jako by to pro něj neplatilo. A poslouchejte, co si vymyslel, když se dověděl, jak je to se smrtí.
Když je tedy Ježíš takový dobrý, že odpustil i zloději, jakým byl Zacheus, může se s Ježíšem kamarádit každý, i ten, kdo dělá zlé věci? Ostatní mu ale hned připomenuli, že se Zacheus přece změnil, všechno zlé napravil a začal nový život. No, ale Frantík se nezměnil. Takže on nyní nestojí o takové přátelství kvůli kterému by se musel polepšit. On si nyní bude dělat co sám bude chtít, co se mu zlíbí. Má prý dost času změnit se potom, až bude starý, až někdy před smrtí. Na to mu už děti nedovedly odpovědět. Někteří dokonce uznali, že má možná pravdu. A tak si stále méně všímali, co se kdy Ježíši líbí a chovali se podle toho, jak se to líbilo jim, i když viděli, že je to špatné. Vždyť co, na přátelství s Ježíšem mají ještě času dost!
Ale co se nestalo! Jednou ráno visel na škole černý prapor. Někdo musel zemřít. Určitě to bude ten těžce nemocný starý učitel, co kdysi na této škole učil. Jenže nebylo tomu tak. Při havárce zahynula nejmladší učitelka. Byla taková hezká a milá. Všichni si ji velmi oblíbili. A nyní ji už nikdy více neuvidí! Celá škola byla na pohřbu. I Frantík. Dokonce plakal, protože měl tuto učitelku i on rád. Domů odešel vážný. Den, dva byl jaksi změněný, nic špatného neudělal. Ale potom ho to přešlo. Pomyslel si, že oni přece nemají auto a s takovým řidičem, který neopatrně jezdí, by si do auta nesedl. Na ulici si dává pozor, tak co se může stát! Přestal tedy myslet na smrt a byl zlý jako předtím.
Brzy na to visel na škole zase černý prapor. A co se stalo nyní, tomu už nikdo nechtěl ani věřit. Jedna malá prvňačka zemřela. Nic jí nebylo, byla veselá, čiperná, jen asi tři dny nebyla ve škole. Její otec byl dokonce lékař, takže k ní zavolal nejlepší odborníky. Ihned ji převezli do hlavního města do nemocnice, ale nebylo pomoci.
Tato zpráva otřásla celou školou. Frantík býval v sousedství. Dobře ji znal a nejednou ji také ublížil. Často proto plakala. Nyní ho to strašně mrzelo. Ale nejen to, začal se bát, protože si uvědomil, že se to může stát i jemu. Potmě by ani za nic na světě nepřešel po chodbě. Večer musel být někdo v jeho pokoji, dokud neusnul. Často si před zrcadlem prohlížel obličej, oči a jazyk, jestli není nemocný. Začal se bát smrti.
Nyní se opravdu změnil. Nelhal, neposmíval se, už nebyl drzý. Ale chodil stále smutný, s nikým nechtěl mluvit, ani si hrát.
Posuďte sami, bylo to správné? Chce Ježíš od nás toto? Je to nějaké kamarádství, jen ze strachu? Dobrý kamarád mi přece vyhoví, protože mě má rád, a ne proto, že se bojí.
I Frantík to brzy pochopil. Maminka mu ještě jednou vysvětlila Ježíšova slova o krásném věčném životě. I když je pravda, že může kdykoliv zemřít, kdo opravdu Ježíšovi věří, ten na to nemusí vůbec myslet. Frantík tomu uvěřil a přestal se bát. Paní školnici pomáhal, jak nejlépe dovedl. Zanedlouho nebylo ve škole slušnějšího chlapce než náš Frantík. A potom sám přišel na to, jak je to krásné, když ho mají všichni rádi. Že je to opravdu radost, když může někomu vyhovět, pomoci, a ne mu ublížit. Předtím se na něj každý mračil a utíkal před ním. Kolik pláče bylo okolo něho. A nyní se každý usmívá, má radost, když ho vidí. A jak rád si nyní každý večer vypráví s Ježíšem. I když dělal někdy něco zlého, mrzelo ho to a hned uvažoval, čím to napraví. Těšil se z Ježíšova přátelství. Bylo mu s ním dobře. A proto se vlastně přestal bát i smrti. Spoléhal se na Ježíšovo přátelství a ne na to, že smrt je snad ještě daleko.Dnes zase dostanete hádanku. Vyprávěly si čtyři děti a vy je máte rozsoudit, kdo mluvil nejsprávněji.
- Milada říkala: "Bojím se smrti, vždyť mohu kdykoliv zemřít. Tak radši nebudu dělat nic zlého."
- Petr se zasmál a řekl: "Ty jsi ale hloupá, proč se bojíš? Na takové věci nemysli! Určitě se ti nic nestane. A když, aspoň dokud žiju budu si dělat co chci."
- Milan měl tento názor: "Já na to nemyslím, kdy zemřu. vždy se snažím, aby byl se mnou Ježíš spokojený a tak čeho se mám bát?"
- Na to řekla Terka: "Já se už těším na to, jak bude v nebi krásně tam mě už nikdy nebude nic trápit. A proto si ani nedávám na sebe velký pozor. Vždyť co, aspoň mi bude dřív dobře!Hádanku dáme řešit dětem ihned abychom si ověřili jejich reakce a hned je správně usměrnili. V tom tématu jde o upevnění myšlenky bdělosti, ale nesmí se tím vyvolat strach ze smrti. Právě naopak. Má to být prevence proti tomuto strachu. Jenže je potřeba upozornit i na možnost druhé krajnost. Je žalostné, že dětské sebevraždy nejsou dnes již vůbec vzácností. Je jich počet hrozivě narůstá. Je třeba tedy pozorně sledovat reakci dětí i na poslední část hádanky. Zvlášť když máme děti z nějakých rozvrácených rodin. Když bychom postřehli souhlas s takovým postojem, je třeba dětem důrazně vysvětlit, že smrt si nesmíme žádným způsobem urychlit, i kdybychom se jakkoliv těšili na setkáni s Bohem.
Po tom všem, co jste se dosud dověděli, vám možná napadne, že asi nebude mnoho těch, kteří jednou přijdou do nebe, které Ježíš dovede do slávy s radostí jako své přátele. Vždyť kolik skutečných přátel má? A jak vlastně toto přátelství projevuje?
Víte přece dobře, jak je to i mezi vámi, dětmi. Není mým přítelem, kdo mi to stále opakuje, kdo mi krásně říká, jak mě má rád. Ale když potřebuji pomoci, tak si mě nevšimne. Anebo mi ještě ublíží. Toto by mělo platiti o našem přátelství s Ježíšem. Jenže co já mohu Ježíši udělat dobrého? Potřebuje on moji pomoc? Anebo mohu mu nějak ublížit? Vždyť to bylo velmi dávno, kdy žil na zemi jako člověk.
Ale přece to jde. Sám Ježíš řekl jak, a ti, co byli přitom na vlastní uši to slyšeli, zapsali to do Písma svatého.
Ježíš tehdy řekl, že těm, které vezme s sebou do nebe, řekne toto: "Pojďte se mnou k mému Otci do věčné radosti, protože když jsem byl hladový dali jste mi jíst, když jsem měl žízeň dali jste mi pít, když jsem byl smutný potěšili jste mě, když jsem byl unavený pomohli jste mi." Ale oni se budou divit a řeknou: "Kdy jsme tě viděli hladového, žíznivého, smutného a unaveného? Vždyť my jsme přece tehdy nežili, když jsi byl na zemi." Ale on jim odpoví: "Co jste udělali komukoliv hladovému, žíznivému, smutnému, slabému a opuštěnému, to jste udělali mně".
Tak. A nyní jste se dověděli to nejdůležitější ze všeho, čemu se učíme. Myslím, že jste se až divili, proč si stále vyprávíme o přátelství s Ježíšem, když ho nevidíme. Když už s námi nežije viditelně jako člověk. Nyní to už víte. Proto se už musíte začít dívat na lidi okolo sebe jinak!
Když potkáš na schodech paní s těžkým nákupem a přejdeš okolo nevšímavě, koho sis nevšiml? Ježíše! A tak se chová skutečny přítel? Jak ti bude, když ti jednou Ježíš řekne: "Pamatuješ si, jak se mi šlo těžko po schodech s velkými brašnami a jak sis mě nevšiml?" Jen přemýšlej o tom, co všechno bych ti už nyní mohl vyčítat! Že jsi mu neuvolnil místo v autobuse, přestože jsi viděl, že je starý a sotva stojí na nohách. Možná to byl on, komu jsi se posmíval, když spadl na kluzkém chodníku, namísto toho, abys mu pomohl vstát. Snad se chtěl trochu projet na tvém kole, ale nedovolil jsi mu to. Možná jsi mu nepůjčil pero, když si je zapomněl doma. Anebo jsi mu nedonesl úlohy když nebyl ve škole. A kdyby ses přitom vymlouval, že jsi ho nikdy neviděl a nepotkal, řekl by ti stejně: "Co jsi odmítl udělat komukoliv, to bylo ve skutečnosti mně. Protože to všechno jsem potřeboval a čekal od tebe já."
Tedy hlavní je, abychom jeden druhému pomáhali a nikdy nikomu neublížili. Ježíšovým skutečným přítelem je každý, kdo pomáhá druhým, i kdyby nikdy v životě o Ježíši neslyšel.
Zdá se vám to neuvěřitelné? Máte pravdu. To je opravdu těžko uvěřitelné. Ale proč by to Ježíš říkal, kdyby to nebyla pravda! Nebo by nás chtěl podvést?
Snad to lépe pochopíme zase na nějakém příběhu. Tento byl dokonce i v televizi. Vy jste ho asi neviděli, protože to bylo už dávno. A kdyby ho náhodou opakovali, podívejte se, je velmi pěkný. Film se jmenoval Princ a žebrák. Povím vám stručný obsah.
Do anglického královského paláce se náhodou dostal otrhaný chlapec-žebrák. Princ byl rád, že si může konečně s někým hrát. V paláci totiž neměl žádného kamaráda. Tak si tedy hráli, až je napadlo, vyměnit si šaty. Podívali se na sebe a zjistili, že si jsou úplně podobní. Výborně se tím bavili. Princ však docela zapomněl, že je v žebráckých šatech a vyběhl na chodbu. Uviděly ho stráže a hned ho surově vyhnaly z paláce. Marně křičel a dokazoval, že je princem. Nikdo mu nevěřil. Nikdo nevěřil ani žebrákovi v princově oblečení. A ten zůstal na zámku. Každý si myslel, že se pomátl, když tvrdil, že je žebrákem. Chudák princ ale prožíval těžké časy mezi tuláky, zloději a žebráky. Až se ho ujal jeden dobrý člověk, který mu sice též nevěřil, že je princem, ale oblíbil si ho a staral se o něj. Když se všechno šťastně skončilo a princ se dostal zpátky do zámku, královsky odměnil toho, kdo mu pomohl a byl k němu hodný, i když ho v žebráckém oblečení nepoznal.
Ježíš je tedy jakoby převlečený v podobě každého, kdo potřebuje naši pomoc. A též se královsky odmění každému, kdo mu v takovéto změněné podobě pomůže. I tomu, kdo vůbec netuší, že to dělá Ježíši. Nemusí ho vůbec poznat, nemusí o něm vědět. Jako ten dobrý člověk v příběhu o princi a žebrákovi.
Jenže představte si, že by někdo v tom příběhu věděl, že ten žebrák je ve skutečnosti princ. A přece by mu nepomohl. Jak by to s nim dopadlo, když by se všechno vysvětlilo a z prince by byl dokonce král?
To se týká nás. My víme, že to Ježíš opravdu řekl a že ho opravdu denně potkáváme v různých podobách, v různém převlečení. Víme, že čeká, jestli se k němu budeme chovat jako opravdoví přátelé.
Všímejte si toho a snažte se podle toho jednat.Učení o pekle patří k nejtěžším problémům vůbec. Nesprávné chápání vede buď k popření možnosti zatracení, anebo k životu v ustavičném strachu. Obě krajnosti jsou nebezpečné. Neexistuje žádné formální církevní učení o způsobu života zavržených. V Písmu se peklo uvádí jako napomenutí a varování, které je třeba brát vážně. V této lekci vysvětlujeme zavržení podle současného teologického názoru. Je třeba se snažit podat tuto pravdu dětem tak, aby se nic nezlehčovalo, ani nevyvolával strach. U dětí je třeba si stále uvědomovat, že ještě nejsou schopné spáchat těžký smrtelný hřích a proto zavržení pro ně jaksi nepřichází v úvahu.
Jak velmi záleželo Ježíši na tom, abychom si všímali lidí okolo sebe a pomáhali jim, uvidíme i z jeho dalšího vyprávění, z podobenství o boháči a Lazarovi. Budu vám to vyprávět.
Žil jednou jeden velmi bohatý muž, oblékal se do drahocenných šatů, bydlel v krásném velkém domě, kde bylo hodně služebnictva. Všichni tam byli jen na to, aby ho obsluhovali a splnili každé jeho přání. Umývali ho, česali, natírali ho všelijakými voňavkami a mastmi. oblékali ho, dokonce ho ještě ovívali, aby mu nebylo příliš teplo a aby ho neobtěžovaly mouchy. Hlavně mu však vymýšleli, vařili a stále nosili všelijaká vzácná jídla a nápoje. Takže každý den měl hostinu. Přitom mu hrála příjemná hudba a okolo stolu tančily krásné tanečnice. Všechno měl, na co si jen vzpomněl. Nic ho netrápilo, nebolelo, sám se o nic nemusel starat. Ale ani se o nikoho nezajímal. Nikdy se žádného ze svých sluhů nezeptal, jak mu je, jestli není unavený, kolik má dětí, jestli něco nepotřebuje. Myslel vždy jen na sebe. Nikoho si nevšímal, takže ani nevěděl, že před jeho bránou leží opuštěný žebrák Lazar. Byl to chudák, nemocný, po celém těle měl vředy. Nemohl pracovat a vydělávat si peníze, aby si za ně koupil alespoň to nejnutnější. Žil tedy z toho, co si vyžebral. Alespoň trochu jídla a místo na přespání? Když však došel k boháčovu domu, byl už docela vysílený, takže tam zůstal ležet. Už neměl ani sílu vejít a vyžebrat si něco. Přitom uvnitř bylo tolik jídla, že by se mohlo nasytit mnoho chudáků jen z toho, co se ze stolu odnášelo a vyhazovalo. A před dveřmi toho domu, ve kterém bylo tolik jídla, zemřel chudák Lazar hladem. Byl to dobrý člověk. Dokud byl zdravý a mohl pracovat, každému pomáhal. Proto po smrti přišel do nebe, do věčné slávy k Bohu. A tam se setkal se všemi, které měl rád. Zemřel však i boháč. Bohatství ho nemohlo zachránit před smrtí. Za peníze se dá koupit mnoho krásného, dobrého, příjemného a vzácného. Ale život se koupit nedá. Sluhové sice oblékli boháčovo mrtvé tělo do krásných šatů a uložili do nejdrahocennější rakve. Ale z toho už on nic neměl. Jeho tělo bylo mrtvé a určené k rozpadnutí jako každé jiné. Jeho "já", jeho duše, to, čím se podobal Bohu, to nezemřelo. On tedy zůstal, žít, jen neměl tělo, to tělo, kterému předtím obstaral za peníze všechno. Neměl už ani peníze, ale k čemu by mu byly! Nic si už za ně nemohl koupit. A tak zůstal sám. Navěky sám.
Nemohl přijít do nebe, protože nikdy neměl nikoho rád. Vždy viděl jen sebe, zajímal se jen o sebe, myslel jen na sebe. Na Boha nikdy ani nepomyslel. Nepotřeboval ho. Měl přece všechno, co chtěl, a myslel si, že to tak. musí být. Ani ho nenapadlo přemýšlet o tom, odkud je svět, odkud je on sám. A proč vlastně žije. Celý život si myslel, že on je na světě proto, aby mu bylo dobře a všechno okolo něho jen proto, aby to využíval pro sebe. Ty, kdo ho chtěli upozornit a napomenout, neposlouchal. Těm, kterým by měl něco dát, v něčem jim pomoci, nechtěl vidět. Nikdy nepracoval, nezasel ani jedno zrníčko, nevypěstoval ani jeden hrášek, nic nepostavil, neopravil, nevymyslel, nikomu nic nedal. Žil jen sám pro sebe. Okolo sebe měl jen ty, co mu sloužili. A v nebi už nejsou.sluhové a páni, tam nikdo nerozkazuje a nikdo neslouží.
Když boháč najednou zahlédl Boha a všechny lidi, kteří žiji v jeho blízkosti, vzpomněl si na celý svůj život. Uviděl to najednou docela jasně a zřetelně. Bylo to asi tak, jako když je stáhnutá roleta, v pokoji je šero, sotva něco rozeznáme. A když roletu vytáhneme, místnost je plná slunečního světla a tehdy uvidíme i prach. Tak nějak uviděl i boháč svůj život a vzpomněl si, kolikrát měl možnost se změnit. Jak neposlouchal svou matku, otce, přátele. Jak nechtěl vidět žádnou bídu, žádné slzy, a proto se přestal s lidmi stýkat. Kolikrát odmítl ty, kteří ho chtěli upozornit, i ty, kteří ho prosili o pomoc. Nyní zjistil, že se mohl rozhodnout pro jiný život. Uvědomil si celou hrůzu svého neštěstí. Ale už na tom nemohl nic změnit. On nechtěl být jiný. A už by ani neměl možnost někomu lásku prokázat. Neměl komu pomoci. To se dá jen zde na zemi. Uviděl i Lazara, i všechny ty, které za života odmítl. Nikdy je neměl rád, nestál o ně. Ani nyní. O nikoho, ani o Boha. Nenáviděl je. A když je viděl nyní šťastné, nenáviděl je ještě víc. Nemohl by být mezi nimi šťasten, když je neměl rád. On už ani nevěděl, jaké je to, mít někoho rád. On dovedl jen nenávidět. I Boha, i ty okolo něho. A v této nenávisti mu nezbývalo nic jiného, než zůstat sám. Sám se sebou, se svým sobectvím, se svou nenávistí, která ho pálila jako oheň a udělala nešťastným navěky.
Toto je zavržení, toto je peklo. Slovo "peklo" jste už jistě slyšeli. Možná tak, že v pekle je velikánský oheň a čerti do toho ohně hází zlé lidi. To se však jen tak maluje, protože nedovedeme namalovat, jak pálí nenávist a jak bolí věčná samota. A možná vám někdo řekl, že do pekla posílá Bůh lidi za trest. Snad se vám tehdy zdálo, že tedy Bůh nemůže být dobrý. Jenže nyní vidíte, že je to trochu jinak. Boháč si svým sobectvím a nenávistí sám zvolil věčnou samotu. Bůh chtěl, aby i tento boháč byl šťastný. Vždyť proto ho stvořil. Proto mu dal rozum, aby přemýšlel, proč je na světě. Proto mu dal uši, aby poslouchal i dobré rady a napomenutí. Proto mu dal oči, aby viděl okolo sebe i druhé. Proto mu dal zdraví a majetek, aby mohl pomáhat jiným. Proto ho postavil na svět mezi lidi, aby s nimi žil v lásce. Ale on to všechno udělal naopak. Z vlastní vůle se rozhodl pro sobectví, nenávist a věčnou samotu.
Nedejte se zastrašit peklem a nebojte se ho. Peklo sice opravdu je a je hrozné, ale zavržený bude jen ten, kdo se tak sám svobodně rozhodne. Kdo tam chce být. Kdo chce zůstat sám, protože každého nenávidí.Z celého vyprávěni tohoto podobenství musí jasně vyznít, že Bůh nikoho přímo nezavrhuje do pekla. Do zavržení se tahá sám hříšník tím, že zneužívá své svobody. Místo toho, aby se dobrovolně přimkl k Bohu, dává se unášet svým egoismem a ze sebe samého dělá "boha" a tak zavrhuje nekonečně laskavého nebeského Otce.
I zvolal (boháč): "Otče Abraháme, slituj se nade mnou a pošli Lazara ať omočí aspoň koneček prstu ve vodě a ovlaží mi jazyk, protože zakouším muka v tomto plameni." (Lk 16,24)
Minule jsme si řekli, že je sice peklo strašné, ale že Bůh nechce nikoho zavrhnout. Zavržený bude jen ten, kdo chce sám. Bůh totiž velmi rád odpustí i ten největší hřích. My lidé však chceme raději trestat a pomstít se, než odpustit. A myslíme si, že je to správné. Jenže Ježíš nám ukázal, že to tak není. Pamatujete si, jak se zachoval vůči zloději Zacheovi? Dnes si zavzpomínáme na jiný přiklad z Ježíšova života. Jak zachránil velmi hříšnou ženu. To se též opravdu stalo, je to napsané v Bibli. Budeme si to zase představovat, jako kdybychom tam sami byli. Tak si pohodlně sedněte, uvolněte se, zavřete oči a představujte si, co vám budu vyprávět.
Jsme zase v podobném městečku jako tehdy, když jsme si představovali Zachea, a také se děje něco podobného. Zase spěchá hodně lidí stejným směrem. Jsou to starší mužové. Jsou jaksi rozzlobení. Cestou se o něčem vzrušeně dohadují. Je jich stále více, téměř z každého domu vyvolávají dalšího. Jen něco zakřičí a už se každému zalesknou oči, zatnou pěsti a běží s nimi. Co se to jen děje? Musím se k nim nenápadně přidat, ať se dovím, o co jde. Určitě se mi to podaří, jsou takoví zaujatí, že si mě jistě nevšimnou.
Tak, už vím. Nyní jsem to jasně slyšel. Jde o nějakou zlou ženu. Ta je opravdu zlá! Prý vzala rodině otce. Ti dva muži tam vpředu, kteří všechny svolávají, ji při tom stihli. Večer co večer sváděla jednoho mladého muže, aby se s ní šel bavit. A on šel, i když měl doma několik malých dětí a hodnou ženu. Děti se těšily, že si tatínek večer, až se vrátí z práce, bude s nimi hrát, ale on se přišel domů jen převléci a už ho nebylo. Odešel k té ženě na hostinu. Když to takto trvalo týden, ani se už domů nevracel, ale zůstal u ní. Co jeho rodina? Z čeho budou žít, kdo se o ně bude starat?
Tito rozčilení muži jdou udělat pořádek. Běží do domu té ženy. Toto bude asi ten dům, protože do něj všichni vešli. Počkám zde. Co se jen bude dít? Co udělají?
Ale už ji vlečou ven. Je mladá, krásně oblečená. A jakou pěknou má tvář! Ale jaké zlé oči! S jakou zlostí se rozhlíží okolo! Brání se, nechce jít. Vykřikuje, aby jí dali pokoj, co se o ni starají. Ale ti muži jsou silnější. Pevně ji drží a vedou ven z města. Cestou sbírají kameny. Každý má již v rukou pořádné kusy. Na co jim budou? Ale vždyť se to dovím, protože jdu za nimi.
Zastavili se a dívají se směrem k nedalekému kopci. Sedí tam nějací lidé. Celý zástup se pohnul tím směrem. Už vím. Je tam Ježíš s přáteli. Zpozoroval nás. Vstal a jde nám naproti.
Ti dva vpředu, co vlečou ženu, mu říkají, co provedla. A chtějí, aby Ježíš rozhodl, co s ní mají udělat. Protože podle zákona mají takovou ženu ukamenovat. Budou na ni házet kameny tak dlouho, dokud nezemře. Proto si je každý už po cestě nasbíral. Nyní tu stojí okolo a čekají, až je budou moci začít házet.
Ale Ježíš se chová jinak než očekávali. Když je vyslechl, sedl si a jako kdyby zapomněl, že tam jsou, zvedl proutek a čmáral s ním v písku. Ta žena se celá třásla strachem. Až nyní pochopila, co ji čeká. Už se nedívá vyzývavě a hněvivě okolo sebe, ale pláče. Ti muži zřejmě nevědí, co mají dělat. Naléhají na Ježíše, ale on nic. Ani hlavu nezvedl, neodpověděl, a dál si pohrával s proutkem. Co to má být? Snad neslyšel?
Nyní pomalu zvedl hlavu a dívá se z jednoho na druhého. Chystá se něco povědět. Tak co, jak se rozhodne? Co si zaslouží takováto žena? Ježíš klidně a rozhodně říká: "Kdo z vás je bez hříchu, kdo nikdy nic zlého neudělal, ať po ní první hodí kamenem." A zase sklonil hlavu a dále jako by psal v písku.
Chvíli je ticho. Každý stojí zaražen. Pomalu klesají ruce s kameny. A rozzlobení muži se nenápadně rozcházejí. Jsou jaksi zahanbeni. Zřejmě každého z nich napadlo něco, za co se stydí. Ježíš se na každého podíval jako ten, kdo skutečně vidí do svědomí. Nyní se báli, že jim to řekne každému nahlas a odhalí to přede všemi. Tak raději zmizeli. Zůstala tam jen ta ustrašená žena. Co s ní? Co jí řekne Ježíš? Zachránil ji před strašným ukamenováním. Ale co dál? Vždyť to, co udělala, nemůže přece Ježíš schválit.
Ježíš vstal, dlouho se díval té ženě do očí. Vidím na ni. Její pohled už není ani zlostný, ale ani ustrašený. To už je pohled odhodlaný. Její oči jakoby něco slibovaly. Ježíš říká: "Nikdo tě neodsoudil? Ani já tě neodsoudím. Vrať se domů a změň svůj život!"
Žena se nezmohla ani na slovo. Odešla domů. Od té chvíle jakoby měla nové oči. Viděla, kolik má v domě špíny a nepořádku. Dala se do práce. Čistila, drhla, uklízela. Brzy byl dům k nepoznání.
Ale nejen to. I lidi okolo sebe viděla jinak. Všimla si, že je na cestě uplakané dítě. Hned vyběhla ven, utřela mu slzy a dala mu sladkost. Zanedlouho se stala známou tím, že pomáhala, kde bylo třeba.
Nyní už vidím, že odpustit je lepší než potrestat. Kdo by byl měl užitek ze smrti té ženy? Jen ti rozzlobení muži by si vybili svoji zlost. A byli by se ještě víc utvrdili v přesvědčení, jací jsou oni dokonalí, když tak dbají na spravedlnost. Ale ta žena by byla zemřela s nenávistí v srdci.
Jak jsi to dobře vyřešil, Pane! Takto jsi pomohl všem. Všechno se napravilo. Rodině jsi vrátil otce. Ze zlé ženy se stala dobrá. A rozezlení muži začali uvažovat nad sebou, nad svými hříchy a možná se též někteří z nich v mnohém změnili.
Jak je dobré, že jsi tak laskavý, že nechceš trestat! Protože kdo je tak dobry, aby se nemusel bát? Musí si dát pozor, abych si víc všímal svých hříchů a nerozčiloval se nad druhými. A když už budu otevírat ústa, abych na druhého žaloval, anebo když budu zvedat ruku k úderu, připomeň mi, že na to nemám právo, protože já sám nejsem bez viny.Stalo se vám už někdy, že by vám někdo z dospělých ani jednou za den neřekl: "Toto nesmíš", "To nedělej", "Ať to víckrát nevidím" "Neopovaž se to udělat!" To není ani možné, že? Sotva se dá spočítat, kolikrát za den vás někdo napomíná. Stále samé příkazy a zákazy. Dospělí jako by ani nic jiného nedovedli. A nejhorší na tom je, že velmi často ani nevíte, proč to, anebo ono nemáte dělat. Vždyť to bývá obyčejně něco právě lákavého. A nutí vás dělat často to, do čeho se vám nechce, co se vám protiví. Možná vám i někdy napadlo, jestli to dospělí nedělají schválně, aby vám kazili radost. Vždyť odkud oni vědí, co se kdy smí a nesmí, co je správné a co ne?
Když jste například uhřátí po pořádné honičce, nejlepší, co může být, by byla sklenice studené vody. Ale tehdy moudří dospělí řeknou: "Ani nápad, musíte počkat, až vychladnete!" Jenže až zchladnete, nebudete už mít takovou žízeň. Proč vám to nedopřejí? Myslím, že víte proč. Dospělí totiž ze zkušenosti vědí, jaké by to mělo následky. Věřte že i oni mají takovou žízeň a znají to sami, jakou má rozehřátý člověk chuť na studenou vodu. Jenže ta chvíle úlevy by mohla přijít draho. Zápal plic, pár týdnů v nemocnici, ještě několik týdnů neběhat, neskákat, dávat si dlouho pozor. To nestojí za to!
Každý dospělý byl kdysi dítětem a dobře si pamatuje, jak je těžké vydržet sedět u úlohy, když venku svítí slunce a tak dobře by se jezdilo na kole. Jenže dospělí ví i to, že to učení je potřebné pro život. Nenutí vás učit se proto, aby vás trápili, ale proto, abyste se později měli dobře. Možná jste už viděli v televizi rozhovor s nějakým slavným vynálezcem, hudebníkem anebo sportovcem. Takoví lidé velmi často vzpomínají na svoje dětství, jak se jim také nechtělo učit, cvičit na hudebním nástroji, trénovat a jak jsou vděční rodičům, že je přinutili. Nutili je, protože věděli dopředu, že to má význam, že je to pro budoucí dobr o dětí.
Tak tedy proto dospělí rozhodují i o tom, co se smí, neboť ze zkušenosti znají následky, dovedou je předvídat. I vy to víte lépe než menší děti, a proto je dokážete ochránit. Kdybyste viděli malé dítě, jak bere do ruky nůž, vytrhnete mu ho z ruky. A nic byste nedali na to, že se rozpláče, že se mu to nelíbí. Nemůžete mu to dovolit, protože už víte, jak strašně by si mohlo ublížit. Stejně byste nedovolili dítěti, aby vyběhlo na cestu za odkutáleným míčem, když jede auto. Vy totiž víte, že život a zdraví dítěte je cennější než míč.
Zřejmě je to tedy tak nějak, že vždy ten moudřejší dovede lépe předvídat následky a proto má právo rozhodovat, co se smí a co ne. Jenže na to, aby člověk vždy dobře poradil nestačí, že je moudrý. Kolik je na světě zlých lidí, kteří úmyslně radí špatně. Mají potom radost, když si někdo ublíží. Určitě jste už něco takového zažili. Důvěřovat můžeme jen tomu, kdo je i moudrý i dobrý, kdo ví, co mi uškodí a také co prospěje, a kdo mě má mimoto i rád. Jen tomu bude opravdu záležet na mém štěstí.
Ani nejmoudřejší člověk neví všechno. Všechno ví jen Bůh. Bůh zná všechny následky. Vidí daleko - daleko dopředu. A proto, kdo má největší právo určovat, co je dobré a co zlé? Není to těžké uhádnout, viďte?
Máte pravdu. Je to Bůh. On jediný ví docela přesně, co je pro nás dobré a co zlé. O Bohu víme i to, že nás má nejraději. Nikomu na světě nezáleží tak mnoho na tom, abychom byli šťastni, jako Bohu. Tedy když Bůh o něčem rozhodne, že to nesmíme, můžeme se spolehnout, že je to jen pro naše dobro.
Ale jak se dovíme, co Bůh chce a co ne?
Vy už víte, že Ježíš přišel vlastně i proto, aby nám to oznámil. Už jsme si mnoho o jeho životě vyprávěli. O jeho zázracích, o tom, jak se choval a jak učil lidi. Z podobenství o milosrdném Samaritánovi víme, že Bůh chce, abychom pomohli každému, kdo je v nouzi. Z podobenství o nemilosrdném sluhovi jsme se zase dověděli, že chce, abychom byli ochotni odpouštět. Z příběhu o Zacheovi víme, že je zapotřebí napravit i to, co jsme udělali zlého. Ale co říkáte, nebylo by dobré přesně vědět, co kdy smíme a co ne? Nebylo by ohromné, kdybyste to věděly i vy, děti? Vždyť to není příjemné, být stále upozorňován a napomínán.
Jenže to by musela být asi strašně velká kniha, kde by mohlo být napsáno všechno, co se smí a co nesmí. Zeptejte se nějakého řidiče, kolik předpisů musí znát a zachovávat. A to jen v dopravě! Co všechno se však stane v životě, kolik toho každý člověk za den namluví a udělá. Myslím, že už máte dopředu strach, kolik se toho budete muset naučit. Ale budete překvapeni, protože Ježíš nám dal jedno jediné pravidlo a podle něho víme vždy docela přesně, co je správně. To pravidlo má dvě části. Za prvé, jak se máme chovat k Bohu a za druhé, jak se máme chovat k sobě navzájem. Nejdříve vám řeknu tu druhou část.
Miluj každého člověka jako sebe!
To se lehce zapamatuje, že? Vždyť je to jedna krátká věta. Lehce se ji naučíte. Ale je potřeba se naučit podle ní i žít. Příště si o tom povíme víc. Zatím zkuste přemýšlet, co to asi může znamenat. Trochu vám pomohu. Ježíš k tomu dal toto vysvětlení. Co nechceš, aby druzí dělali tobě, nedělej ani ty jim. Co chceš, aby druzí dělali tobě, dělej i ty jim.
Tak, a víc vám už dnes neřeknu. Ale to stačí, ne? Vždyť jste se dověděli zase velmi důležité věci: proč jsou příkazy a zákazy, že slouží jen pro naše dobro, že je určuje někdo, kdo je moudrý, vidí daleko dopředu a má nás rád. Bůh je nejmoudřejší a má nás nejraději. On tedy nejlépe ví, jak máme žít. Takže mu můžeme opravdu důvěřovat, protože pro nás vymyslel jen to nejlepší. Že se už těšíte, že budete i sami vědět, co se smí a co se nesmí? Nebudete se muset nechat stále napomínat a upozorňovat.Pane, ukazuj mi své cesty, uč mě chodit po tvých stezkách, voď mě se své pravdě a připomínej mi, že ty jsi můj Bůh, můj Spasitel. (Z 24,4-5)
No tak, jak to dopadlo? Přemýšleli jste trochu o tom, co jste se minule dověděli? Kdo z vás ví, jak to Ježíš řekl? Jak zní to pravidlo, podle kterého se máme vždy řídit?
Jistě jste si zapamatovali, že máme milovat každého člověka. A možná vás hned i napadlo, že je to velmi lehké a že tedy není zapotřebí o tom ani víc uvažovat. Možná jste to pustili z hlavy.
Řeknu vám však, jak to bylo s Petříkem, když se dověděl o tomto Ježíšově příkazu. On to tedy z hlavy nepustil. Právě naopak, začal se hned podle toho řídit. A tak ráno, když ho maminka budila, řekl jí, že ji má velmi rád. Maminku to potěšilo. Políbila ho a potom mu řekla, aby se rychle oblékl a skočil pro mléko. Ale Petrovi se nechtělo, dělal všechno jako v zpomaleném filmu, bručel, že všechno musí jen on a prý proč nejde dnes Věrka. Šel, až když na něho maminka zakřičela. V mlékárně mu omylem vrátili o pět korun víc. To je dobře! Má na žvýkačky. Jen si musí dát pozor, aby je maminka neuviděla, protože by hned zjišťovala, odkud má peníze. Když už byl čas jít do školy, začal si rychle dávat věci do kabele. Nemohl najít atlas. Všechno vyházel z poličky, nechal to na zemi a odešel. Cestou do školy si vzpomněl na Ježíšův příkaz. A jak potkával lidi, myslel na to, že je má rád. Pěkně pozdravil paní sousedku a ta se na něj mile usmála. Vtom uviděl shrbeného starého pána. V jedné ruce měl tašku s nákupem a v druhé hůlku. Kráčel tak divně, cupital, klepal hůlkou a pokyvoval přitom hlavou. Vypadal velmi směšně. Nejsměšnější však bylo to, že mu z tašky vytékalo mléko a on o tom vůbec nevěděl. Kabát měl. už cely od mléka. Hlouček chlapců se na něj díval, jeden z nich ho začal napodobovat a už se všichni smáli. Petr se k nim přidal a též se výborně bavil, jak ten chudák vypadá. Potom šli všichni společně do školy. A tehdy Petra napadlo, že ví zajímavou novinu. V jejich domě bydlí chlapec ze sousední třídy. Přes tenké stěny je všechno slyšet. Petr věděl všechny podrobnosti o jeho včerejším výprasku. Rychle to vyprávěl ostatním. Ve škole v šatně zpozoroval, jak z jednoho kabátu vykukují podobné rukavice, jaké včera ztratil při sáňkování. Maminka to ještě neví. Tak se vyzouval pomaleji a když ostatní odešli, rychle vytáhl ty rukavice a strčil si je do kapsy svého kabátu. Jak je to dobře, má po starosti! Stejně se bál, že z toho bude doma křik. Ve třídě si sedl do lavice a za chvíli zpozoroval, že spolužačka vedle něho je uplakaná. Pomyslel si, že je to takové kotě umňoukané, že holky ani nic jiného nedovedou, a udělal na ni dlouhý nos. Přes přestávku se potom s kamarády radil jak se pomstí klukům, kteří je minule, když prohráli v hokeji, vypískali a posměšně pokřikovali. Petr byl se sebou velmi spokojený, protože přišel na ohromný nápad. Ti to ale slíznou! Na konci vyučování se učitelka ptala, kdo zanese úlohu nemocnému Vláďovi a významně se podívala na Petra, protože měl cestu okolo. Ale Petr se hned vymluvil, že dnes nemůže protože musí jít k babičce. Nebyla to pravda. Šlo o tu pomstu. To přece nemohl říct. Potom jim ještě učitelka oznámila, že na plánovaný zájezd se nepojede, protože se nikdo nepřiznal, kdo rozbil zrcadlo. Za peníze určené na výlet se nahradí škoda. To se Petrovi ulevilo! Konečně je po vysvětlování a už se nemusí bát. Vždyť on byl tím hledaným viníkem. Všichni se sice na zájezd těšili, ale co na tom! Hlavní je, že z toho šťastně vyvázl. Plán s pomstou se odpoledne vydařil, nepřátelská banda dostala svoje. Takže všechno šlo dnes hladce. Ani úloh neměl moc. Jen večeře mu pokazila náladu. Jako by máma nevěděla, jak nenávidí sekanou. Jídlo jen rozrýpal a nafoukaný odešel do pokoje. Tam uviděl Věrčinu rozečtenou knihu. Podíval se do ní. Zdála se být zajímavá a tak ji začal číst. Když však přišla Věrka, nastala hádka. Ale on se nedal. Copak nemá i on právo číst? Potom mu napadlo, že má mít každého rád. Ale vždyť on přece má svou sestru rád. Je na ni hrdý, že se dobře učí a pěkně recituje. Má rád i malého bratra. Dnes večer mu bude zase vyprávět nějakou pohádku o strašidlech. Jak se mu vždycky s Věrkou nasmějí, když se začne bát a schovává si hlavu pod peřinu.
No a tak skončil Petrův den, kdy chtěl mít každého rád? Byl přesvědčen; že to splnil. Vždyť přece nikomu neřekl, že ho nenávidí.
Ale, děti, že jste cítily, že to Petr nepochopil správně? Co to znamená milovat? Mít rád. Má vás rád ten, kdo vám to sice často opakuje, ale přitom vás podvede, udeří, nepomůže vám?
Zkusme si ten Petrův den posoudit přesně podle Ježíšovy věty mít rád každého tak, jako sebe. To znamená, že si vyměníme místo s tím druhým. Hned uvidíte, jak se to dělá. Když se Petrovi nechtělo jít pro mléko, měl si v duchu vyměnit místo s maminkou. Kolik mívá maminka ráno práce, jak musí spěchat, aby všechno stihla. Představte si vy, že jste mamkou, co byste asi chtěli? Aby dítě odmlouvalo a šlo neochotně nakoupit? Jistě že ne. A tak by byl Petr hned viděl, jak se prokazuje láska k mamince. A zřejmě by nenechal po sobě nepořádek, protože na maminčině místě by z toho též neměl radost.
V mlékárně by byl jistě prodavačce vrátil pět korun, protože ví, že jí budou chybět a že je bude muset doplatit ze svého. No a na jejím místě by jistě nechtěl doplácet.
Kdyby se byl Petr vžil do situace toho dědečka, kdyby si byl všiml, jak je slabý a představil si, kolik ho to bude stát námahy, než vyčistí kabát a bude se muset ještě vrátit pro mléko, nebyl by se mu smál, ale slušně by ho upozornil a pomohl by mu dát všechno do pořádku.
A řekněte, chtěl by, aby se mezi ostatními vyprávělo o tom, co zlého udělal a jak byl za to potrestán? Jistě že ne. Kdyby si to byl Petr uvědomil, jistě by nemluvil o tom, že dostal výprask a proč.
No a ukradl by rukavice? Chtěl by někdo, aby ho okradli? Určitě ne! Takže co si nepřeji pro sebe, nemohu udělat druhému.
Kdyby měl Petr opravdu každého rád jako sebe, zeptal by se soucitně uplakané spolužačky, co se jí stalo. Možná by se byl dověděl, že jí odvezli v noci tatínka do nemocnice a že má nyní o něj strach. A tak místo plánování pomsty by se o přestávce snažil ji potěšit a povzbudit. Chtěl by snad zůstat v takové situaci sám, chtěl by, aby si nikdo jeho trápení nevšiml a nepotěšil ho?
No a chtěl by někdo, aby za takovou maličkost, jako je pískáni při prohře, následovala nějaká krutá pomsta? Ježíš řekl, že je třeba milovat každého. A věru ani nepřátelé nejsou výjimkou. Nejen tito dětští, ale ani ti skutečně opravdoví ve světě dospělých, kteří vážně ublíží. I těm máme odpustit.
Kdyby se Petr řídil Ježíšovým pravidlem, byl by se jistě hned přihlásil, že donese úlohu nemocnému Vláďovi. Dovedl by se vžit do toho, jak by bylo jemu na Vláďově místě. A byl by u něho i chvíli poseděl, pověděl mu novoty ze školy, aby mu nebylo smutno.Samozřejmě, že podle tohoto Ježíšova příkazu nikdo nemůže připustit, aby za jeho vinu trpěli druzí. Protože to by pro sebe přece nikdo nechtěl.
A ta večeře! Kdyby byl mámou, měl by radost, kdyby někdo ohrnoval nos nad tím, co uvaří? Je to nějaký projev lásky?
A kdyby měl Petr rozečtenou zajímavou knihu, chtěl by, aby mu ji někdo vzal?
A kdyby byl malým dítětem, chtěl by se bát?
Tak vidíte, takto je potřeba rozumět Ježíšovým slovům. Je to lehké na zapamatováni, ani to není těžké pochopit. Těžší je podle toho jednat. Ale dovedete si představit, jak by bylo na světě krásně, kdyby se podle toho každý řídil?
Zkuste o tom přemýšlet! A nejen přemýšlet! Musíte již i začít podle toho žít. Nepůjde to lehce, ani se vám to vždy nepodaří. Ale když se vám to hned zítra podaří, aspoň jen trochu, už zítra bude na světě trošku lépe a krásněji.
Tak nezapomeňte! Co nechci pro sebe, nedělám druhému. A naopak. K druhým se budu chovat tak, jak bych chtěl, aby se oni chovali ke mně."Miluj svého bližního jako sám sebe" (Mt 22,39)
Doufám, děti, že už je vám docela jasné, co znamená mít někoho rád jako sám sebe. Doufám též, že jste se začaly podle toho i řídit, že jste si představily sebe na místě toho druhého, kterému máte něco udělat. A podle toho se potom rozhodujete, jestli by se to líbilo vám. Kdo se tomu naučí, stane se velmi dobrým člověkem. Každý ho bude mít rád. Takové chování se každému libí.
Ale neznáte ještě první část Ježíšova příkazu, totiž jak se máme chovat k Bohu. A to je přece mnohem důležitější, abychom se zalíbili jemu. Vždyť Bůh je nejvyšším Pánem, on všechno stvořil, všechno nám dal, na něm všechno závisí. A právě proto, že Bůh je o tolik vznešenější než člověk žádá od nás, abychom ho milovali víc, mnohem víc. Tedy první část příkazu zní:
Miluj Boha nadevšechno!
Co to však znamená? Jak to máme projevit? Řeknu vám nějaký příklad, abyste to lépe pochopili.
Na dvoře na písku si hraje dítě. Staví si nějaký hrad. Úplné je zabrané do hry. Vtom vidí přicházet otce. Hned odhodí lopatku a rychle běží tatínkovi naproti. Proč? Protože má tatínka velmi rádo, raději než hru. Hra byla krásná a zajímavá, ale být v otcově náručí je přece ze všeho nejkrásnější. Vždyť právě tatínkovi chce vyprávět o tom, jaký krásny hrad staví, jemu ho chce ukázat. Potom si hraje dál, ale tatínek sedí blízko na lavičce. Nyní se pustí do stavby celého města a ještě víc se zabere do hry. Dělá to s větší chutí, více si dá záležet, aby to bylo pěkné, protože ví, že se tatínek dívá a bude mít radost, když se to podaří.
Na tomto příkladu vidíte, co znamená mít někoho raději než sebe. Když mám někoho raději než sebe, dám mu přednost před vším ostatním, ať by se mi to jakkoliv líbilo.
To dítě nic neztratilo, ačkoliv kvůli otci opustilo hru. Potom mělo ze hry ještě větší radost. Ale to všechno proto, že byl tatínek v tomto případě velmi dobrý a laskavý. Kdyby byl mrzutý a rozzlobeny, kdyby neměl dítě rád, nedopadlo by to tak.
Jenže o Bohu víme, že je nejlepší Otec. Když tedy Bohu ukážeme, že ho máme raději než cokoliv jiného též nic neztratíme, jen budeme mít ze všeho větší radost než předtím. Ta radost je v tom, že Bůh nás vidí, je s námi, těší se z našich úspěchů, z naší radosti.
Ale může se stát jiný případ. Dítě se při hře zatoulalo na blízké staveniště. Tam právě vykopali základy, takže je tam hluboká jáma, plná bláta. Dítě vylezlo až na kluzký okraj jámy a ze zvědavosti se naklání dopředu. Co udělá starostlivý otec, když to zpozoruje? Přiběhne a strhne je zpět. Ditě se lekne a rozpláče se. Nerozumí, proč ho otec vytrhl ze zajímavé výzkumné cesty a ještě k tomu tak prudce. Opravdu to i zabolelo. Ale od otce je to projev lásky, nebo ne? Určitě to udělal pro záchranu dítěte. A co má udělat dítě? I když tomu samo nerozumí, ví přece, že otec je má rád a chce jen jeho dobro. Nebude tedy ze zlosti kopat nohama, ale přitulí se k otci. Snad mu řekne: "Nebylo mi to příjemné, když jsi mě strhl, nerozumím, proč jsem nemohl jít dále, ale důvěřuji ti, že chceš jen mé dobro."
Takto bychom se měli my vždy chovat vůči Bohu, když se nám stane něco těžkého a nepříjemného. Ačkoliv nedovedeme pochopit, proč se to stalo, měli bychom se spolehnout, že Bůh to vždy lépe ví a určitě nás chtěl zachránit před něčím horším. Kdo se takto zachová, ten dokáže, že miluje Boha opravdu nadevšechno.
Je však velmi těžké uvěřit, že Bůh chce moje dobro, i když musím trpět. Staří lidé, kteří jsou už dlouho na světě, ledacos zažili a zkusili, často vyprávějí, že někdy až po dvaceti letech pochopili, k čemu bylo dobré nějaké trápení. Až potom uznali, že je tím Bůh zachránil před něčím horším. Ale všechno pochopíme, až nám to jednou Bůh sám vysvětlí.
Malá Alenka těžce onemocněla. Přišlo to náhle. Upadla do bezvědomí. Probrala se až v nemocnici. Na nic si nepamatovala. Jen se najednou ocitla v neznámém prostředí, okolo ní mnoho postav v bílém. Viděla jim jen oči, protože tváře měly zakryté rouškami. Bála se jich. A jak ji trápili všelijakým pícháním, řezáním a odpornými léky. Nejhorší bylo, že neviděla rodiče. Kde se ztratili? Kam ji to dali? Vždy si myslela, že ji mají rádi. A oni ji opustili a dovolili, aby ji tito cizí lidé trápili. Zřejmě ji rodiče už nemají rádi.
Dlouho trvalo než se dostala z nejhoršího a pustili k ni rodiče, ale jen na chvíli, takže ji nemohli nic vysvětlit. Až když se vrátila vyléčená domů, vyprávěli jí, jak to bylo. A tak pochopila, že právě tehdy ji rodiče měli nejraději, když udělali všechno pro její záchranu. Když se Alenka přiznala, co si v nemocnici myslela, maminka se rozplakala. Alenku to potom mrzelo. Jak si jen mohla myslet, že by ji její maminka přestala mít ráda! Ale tehdy jí bylo těžko. Ničemu nerozuměla, velmi trpěla a rodiče neviděla.
I s námi je to tak. Když trpíme, obyčejně nerozumíme, proč to musí být. Dobrého Boha nevidíme. Milovat ho nadevšechno však znamená věřit i v neštěstí, že Bůh je dobry, ví o mně, a když on něco dovolí, je to určitě pro moje dobro.
Nu a co myslíte, jak se tento příkaz lásky k Bohu vztahuje na vás, děti?
Když se vám nebude chtít modlit, poslouchat vyprávění o Bohu, jít do kostela, protože děláte právě něco velmi zajímavého, vzpomeňte si na to dítě na písku. Nemyslete si, že vám Bůh chce vzít to, co se vám líbí, co vás zajímá. Právě naopak. Když necháte všeho a rozhodnete se k němu, můžete mu vyprávět o tom, co vás tak zaujalo. Bohu můžete totiž povědět všechno, protože jeho opravdu všechno zajímá. Má radost z každé naší radosti.
A vždy, ať už si hrajete, učíte se, čtete anebo se díváte na pěkný film, dělejte to tak, jako to dítě, když se na ně hodný otec se zájmem díval. Vy přece víte, že Bůh se na nás také dívá vždy s velkým zájmem. Jemu opravdu záleží na tom, abychom se měli dobře. Má radost z každého našeho úspěchu. Kdo si zvykne, že Bůh je mu vždy blízko, bude i lépe pracovat, i veseleji si hrát, tomu bude na světě o mnoho lépe než těm, kteří to nevědí anebo nechtějí vědět.
Při bolesti, nepříjemnosti, trápení a neštěstí si zase vzpomeňte na ty další příklady. Bůh ví lépe než my, co nám prospěje, co potřebujeme. Možná nám hrozí nějaké neštěstí, před kterým nás chce uchránit. A možná potřebujeme pro záchranu nějaký bolestivý zásah, jako to děvčátko.
Uvěřit tomu je sice těžké, ale Bůh vždy pomůže tomu, kdo ho chce mít rád nadevšechno.Hlavní přikázání se zpravidla vysvětluje současně s Desaterem, anebo až po něm. Celkem mechanicky se Desatero rozdělí 3 + 7 a uvádí se jako náplně hlavního přikázání. Dělá to dojem, že jde o stejný obsah s jinou formulací. To však odporuje Ježíšovu: "… ale já vám říkám ..." Neklanět se modlám a světit svátky, to ještě není láska k Bohu. Tak, jako nemiluje bližního každý, kdo jen nevraždí, nekrade a křivě nesvědčí.
Z dětí chceme vychovat křesťany, tedy lidi, kteří přijímají do života vysoké požadavky evangelia. Desatero tím neignorujeme a ani ho nechceme obejít. Podrobně bude uvedeno až při svátosti smíření. Předběžně nechejme působit náboj příkazu lásky. Děti nabádejme k pokusům o osobní praktikování příkazu lásky k Bohu a k lidem.Minule jsme se pokoušeli vysvětlit si přikázání lásky k Bohu. A mluvili jsme, že k Bohu se máme chovat jako dítě, které nechá všeho a utíká k otci, aby mu mohlo všechno vyprávět. A kdy my rozmlouváme s Bohem? Přece tehdy, když se modlíme.
Ale řekněte, modlíte se rádi? A víte vůbec, jak se máte modlit? Při modlitbě rozmlouváme s Bohem. Ježíš je Bůh-Syn, takže si můžeme povídat s ním. On nám je přece jako člověk bližší. víme, že dokud žil na zemi, lidé v zástupech chodili za ním a poslouchali ho. Když se dověděli, že přišel do jejich kraje, ihned všeho nechali a utíkali za ním. Vyprávěl krásně a zajímavě. Vysvětlil jim, čemu nerozuměli, vyslechl je a potěšil. Lidem s ním bylo dobře. A to je zřejmě též modlitba, být s Ježíšem.
Už jsme prožili s Ježíšem pár pěkných chvil. Pamatujete si na to, že? Při jeho narození, při utišení bouře, v příběhu o Zacheovi. A přestože to vypadalo jako hra, byla to skutečně pravda. Protože Ježíš je vždy s námi. A my i docela přesně víme, jak to bylo a co říkal. Vždyť to zapsali ti, kteří ho slyšeli. Tak co kdybychom s ním nyní zase prožili chvíli, abychom se naučili, jak se máme modlit. Zkusme to! Představujte si, co vám budu vyprávět. A poslouchejte Ježíšova slova!
Jsem venku na louce. Je letní podvečer. Slunce začíná zapadat. Je tak příjemně! Rozhlížím se kolem sebe a najednou vidím tam nedaleko na kopci mnoho lidí. Co to tam je? Jdu se podívat. Už jsem tam. Ti lidé sedí okolo muže, který jim něco vypráví. Musí to být zajímavé, protože z něho nespustí oči. Jsou tak soustředěni, že si mě ani nevšimli. Prodírám se opatrně blíž, chci všechno slyšet. Jen aby mě nezpozorovali.
Ten muž, co mluví, je takový neobyčejný. Vychází z něho něco velmi příjemného, co mě přitahuje. Kdybych se jen dostal blíž k němu! Vím, je to Ježíš!
Teď mě zpozoroval! Už je zle! Co když mi vyhubuje, že vyrušuji! Pošle mě pryč, že tu nemám co dělat. Že děti nemají poslouchat, když si,dospělí povídají. Vždyť vím, jak to bývá doma, když přijde návštěva. "Jdi si hrát!" "Neotravuj nyní!" "Dej pokoj!" "Tady nemáš co hledat!"
Ale ne! Usmál se na mě, pokynul rukou, abych šel blíž, docela k němu. Chytil mě za ruku, přitáhl mě a posadil blízko sebe. A vypráví dál s dospělými. Mně je s ním tak dobře! Cítím, jak mě má rád, jak se těší, že jsem u něho. Vím, že tu nezavazím, že smím i já poslouchat o čem si vyprávějí dospělí.
Právě se kdosi ozval: "Pane, nauč nás modlit se."
Cože, ti muži se nedovedou modlit? Bylo by to možné, aby to dospělí nedovedli? Vždyť mně to přikazují. To tedy musím dávat pozor, protože to vlastně ani já neumím.
Ježíš říká: "Když se chcete modlit, najděte si tiché místo, kde vás nic nebude vyrušovat. Vždyť mohli byste si nyní se mnou povídat, kdyby blízko nás například cvičili akrobati?"
Má pravdu. I já se kolikrát chci modlit a přitom poslouchat například tranzistor anebo rozhovor z vedlejšího pokoje.
Dále Ježíš řekl: "Nemyslete si, že musíte hodně mluvit. Bůh přece ví, co potřebujete." To mě překvapuje. Jak je to? Co mám tedy při modlitbě říkat? A než se ho na to někdo ptá, Ježíš vysvětluje. "Když se modlíte, povězte Bohu "OTČE". Bůh je přece váš dobrý Otec, který vás má rád."
No dobře, ale co když nejsme dobří? Tak nás asi čeká jeho hněv a trest: Vždyť ani dnes jsem nebyl takový, jaký jsem měl být. I dnes se stydím i také trochu bojím. Bůh přece všechno vidí a ví. Ví tedy o každém mém zlém skutku. Jeho nemohu podvést. Tak raději na něj nemyslím. A opravdu, někdy se i proto nerad modlím.
Zeptám se ho tedy: "Ty to jistě víš, můj Pane. Pověz nyní mně, jen mně, jak se mám modlit. Jak to mám dělat, abych se modlil rád?" Cítím, jak mi Ježíš odpovídá: "Podívej se, je ti zde se mnou špatně? Já jsem přece Boží Syn. Můj Otec, neviditelný Bůh mě proto poslal mezi vás, proto jsem se stal člověkem jako každý jiný, abych ukázal, jak vás má Bůh rád. Nebo jsem tady snad proto, abych vás trestal? Víš přece o mně, jakým různým hříšníkům jsem odpustil. Já tě mám rád, i když vím, co zlého jsi i dnes udělal. Vidím však, že tě to mrzí a že to chceš napravit. Neboj se, já ti pomohu: Jen věř, že jsem s tebou,
Víš, já jsem s tebou vždy. I tehdy, když na mne nemyslíš, když si hraješ, učíš se, když jsi něčím úplně zaujatý. No a modlitba, to je ta chvíle, kdy si to uvědomíš. Když na to myslíš, když to víš, že jsi se mnou, že tě poslouchám, rozumím ti, přivinu tě k sobě. Nemusíš mi moc říkat, ale můžeš mi povědět všechno. Co tě mrzí, z čeho máš strach, z čeho se raduješ, na co se těšíš, koho máš rád, kdo tě urazil, kdo ti ublížil - všechno. Jako nyní - sedíš blízko mě, hlavu máš opřenou o moji hruď. I když si to jen představuješ, je to opravdu skutečnost. Protože já jsem ti vždy blízko.
Neboj se, nikdy mě nebudeš vyrušovat, nikdy mě nebudeš překážet. Já ti nikdy neřeknu: "Teď mi dej pokoj, nemám čas." Protože já mám vždycky čas. Pro mne není nic důležitějšího než tě poslouchat. Jsem sice mocným stvořitelem, ale stvořil jsem tě proto, že jsem tě chtěl mít. Chtěl jsem přesně takového kamaráda jako jsi ty. Všelicos od tebe čekám, mnoho chci, abys pro mne udělal. Však uvidíš, pro jaké věci jsem tě stvořil. Ale musíš mít čas také ty pro mne.
Že si ho od nynějška vždy najdeš! Každý den aspoň chviličku. Ale opravdu. Jako nyní. Že všechno odložíš, abychom mohli být my dva docela důvěrně spolu, aby nás nic nevyrušovalo. Nezapomeň, vždy na tebe čekám! Těším se na tebe!Taková meditace se může podle potřeby obměnit. Když vyučující zná svěřené děti důvěrněji, může tam vsadit jejich konkrétní problémy.
Dotkli jsme se - sice jen oslovením - modlitby Otčenáš. Bylo by ideální, kdybychom mohli děti postupně seznamovat s obsahem této jedinečné modlitby, abychom je uchránili před zlozvykem formálního odříkávání. Nejčastěji však někdo vyučujícího předběhne a Otčenáš děti naučí. Vyučující tedy musí sám posoudit, kdy a jak má děti s touto modlitbou seznámit. Návod zařazujeme mezi příležitostná témata.Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé,
přijď království tvé.
Buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi. Chléb náš vezdejší dej nám dnes.
A odpusť nám naše viny,
jako i my odpouštíme našim viníkům. A neuveď nás v pokušeni,
ale zbav nás od zlého. (Mt 6,9-13)Když jsme se minule pokusili prožít s Ježíšem důvěrnou chvíli, poslouchali jsme, co říkal o modlitbě. Jenže to není ještě všechno, co potřebujete vědět o modlitbě. O tom si budeme muset ještě hodně povídat, protože je to velmi důležité, umět se správně modlit. Mnozí se jen proto nemodlí, protože to nedovedou. Jiní se zase nemodlí rádi, protože se jim to zdá nudné, nepříjemné, těžké. To je velmi smutné, považovat rozhovor s Bohem za nudný a setkání s Ježíšem za nepříjemné. Jak se člověk těší, když si může povyprávět s někým moudrým. A Bůh je přece nejmoudřejší. Jak rádi se setkáváme s dobrým člověkem, s někým, kdo nám může pomoci, když máme nějaké trápení. A kdo je lepší než Ježíš, kdo nás má raději, kdo nám může lépe pomoci než on?
Největší těžkost je v tom, že Bůh je neviditelný. Nemůžeme si s ním vykládat tak jako s člověkem, od kterého dostaneme hned odpověď. Musíme jen věřit, že je zde a že nás slyší. A přestože je Ježíš člověkem jako my, nežije nyní mezi námi viditelně. Ani si s ním nemůžeme vyprávět tak, jak jsme zvyklí mezi sebou. Přece však je modlitba rozhovor. Hovoří Bůh i já. Hned si to vysvětlíme, jak je to možné.
Pamatujete si ještě na ten náš docela první příběh o Jeníkovi, kterému dal dědeček tajně na stůl krásnou stavebnici? Víte, jak to bylo, že? Dědeček byl schovaný za závěsem, Jeník ho neviděl. Viděl však stavebnici a věděl, že mu ji někdo daroval. Měl z ní radost a byl vděčný tomu neviditelnému dárci. Dědeček Honzíkovi neřekl ani slovo, a přece mu projevil svou lásku. Sice ne slovy, ale darem. Kdybyste si však měli vybrat, jestli chcete, aby vám někdo něco řekl anebo raději daroval, co byste si vybrali? Určitě raději dar. Takže mluvit se dá i jinak, nejen slovy. Tedy mluví se mnou maminka jen slovy anebo i tím, že mi uvaří oblíbené jídlo, koupí nějakou sladkost, připraví mi čisté, pěkné vyžehlené šaty? Což mi tím vším neříká něco krásného?
No, a kdo nám dal tento krásny svět? Kdo mi dal oči, abych viděl, uši, abych mohl poslouchat, nohy, abych mohl běhat a skákat, rozum, abych mohl vymýšlet a objevovat? Když mi Bůh každý den dává tolik všelijakých krásných darů, což tím se mnou nemluví? Takže, když mu povím, že mám z toho radost a že mu děkuji, byl to rozhovor? Určitě. Nejdřív hovořil Bůh tím, že mi něco dal, a potom mluvím já.
Ale nejen takto si vyprávím s Bohem, ale například tak, jako když chci něco od maminky. Mám hlad a chci jíst. Co od ní čekám? Slova, anebo pořádný krajíc chleba s máslem? Čím mi maminka nejlépe odpoví? Určitě tím chlebem. A takto mluvíme i s Bohem. Prosíme ho o něco a on nám to dá. Odpověď sice neslyšíme, ale není nejlepší odpovědí to, když nám Bůh splní prosbu?
Někdy však chceme mluvit s druhým, protože se chceme na něco zeptat. Potřebujeme radu, vysvětlení. Potřebujeme opravdu slyšet odpověď. Můžeme i takto mluvit s Bohem? Jak se mám dovědět Boži odpověď? Nejčastěji tak, že si to přečtu v Písmu svatém. Tam je napsáno, co Bůh zjevil lidem. Jsou tam skutečná Ježíšova slova, takže mi to opravdu on říká. Na tom nezáleží, jestli to čtu, anebo mi to řekne někdo druhý. Určitě jste už někdy byli mimo domov. Byli jste někde u babičky anebo na táboře. A když jste dostali dopis z domu, čí slova byla v tom dopise? Kdo v něm k vám mluvil? Přece maminka a tatínek. I když jste neslyšeli jejich hlas, byla to jejich slova.
Takže vidíte, modlitba opravdu může být a také je rozhovor. Kdo se naučí takto modlit, bude se modlit rád a potom někdy zažije i to, že mu Bůh odpoví ještě jinak. Nebude sice slyšet slova, ale najednou bude vědět něco, co předtím nevěděl. Najednou se mu jakoby vyjasní, něco pochopi.
Je mnoho způsobů, jak k nám promlouvá Bůh. Je i mnoho způsobů, jak můžeme my mluvit k němu. Ale o tom až příště.34. Modlitba a život v Boží přítomnosti
Na dnešek jsme si slíbili, že si něco povíme o tom, jak různě můžeme mluvit k Bohu: A víte, jak je to úžasné, když v tom máme takovou volnost, že nemusíme přísně zachovávat nějaké zvlášť předepsané způsoby? Vždyť jste už možná viděli v televizi, jak se kdysi chodilo ke králi. To se nedalo jen tak přijít, sednout si a mluvit, o čem bychom chtěli. Předem se musel člověk přesně naučit, jak má vejít, kde zůstat stát, kdy, co a jak se smí říci. Ani dnes to není jednoduché. Kdyby vás tak pozvali někde na hrad, též byste se museli napřed naučit, jak, kdy, co máte mluvit. A s nejvyšším Pánem - Stvořitelem vesmíru můžeme mluvit kdykoliv a nemusíme nějak zvlášť vybírat slova a způsoby. Vždyť jsme si stejně již mnohokrát s Bohem vykládali. Byla to něco složitého a těžkého? Bylo potřeba se něčemu zvlášť učit nebo něco nacvičovat?
Když se lidé ptali Ježíše, jak se mají modlit, co jim řekl? Pamatujete si to přece, ne? Že mají být někde, kde je nebude nic vyrušovat a že mají Boha oslovit "Otče". A víte, čemu se to velmi podobá? Dítěti, které si hrálo v písku, a když uvidělo přicházet otce, nechalo hry a rozběhlo se k němu. Dítě, které otce miluje a těší se na setkání s ním, bez rozmyšleni nechá vše ostatní, kamarády, hru, knihu anebo televizi. Když si chci důvěrně porozprávět, nesmí mne nic vyrušovat. To je přece jasné. Takže když se chci modlit, když se chci opravdu soustředit na to, že jsem blízko Bohu, když mu chci něco říci, nemohu si současně hrát anebo se dívat na film. A když se velmi těším na ten rozhovor, na tu chvíli setkání, nebude mi těžké opustit všechno ostatní.
Martínkův tatínek byl přeložen do vzdáleného města. Než tam dostali byt, jezdil tatínek domů jen na sobotu a neděli. V pátek k večeru se Martin už ani nepohnul od okna, aby hned uviděl, až tatínek přijede. Žádná hračka ho v tu chvíli nebavila. Když konečně uviděl tatínkovo auto, běžel rychle ven. A potom už jen netrpělivě čekal, kdy si konečně tatínek sedne do křesla, aby mu mohl vylézt na klín a aby si mohli do sytosti porozprávět. A jak se hněval, když je něco.vyrušilo.
Tak nějak by to mělo být, když se jdeme modlit. Kdybychom si uvědomili, jak je to vzácné, že si můžeme vyprávět s Bohem, určitě by nám nebylo těžké zavřít knihu, odložit hračku, vypnout televizor. Tehdy by stačilo představit si, že zazvonil nějaký významný člověk a chce mluvit právě se mnou. Což bych hned nevyskočil, což bych měl takové výmluvy, jaké obyčejně mívám, když se mi nechce modlit?
Vzpomeňte si však, jak se to dítě potom vrátilo na písek společně s otcem. A že se znovu zabralo do hry. Ba dařilo se mu lépe, protože byl blízko otec a se zájmem ho sledoval. Ani Martínek neproseděl tatínkovi na kolenou celou sobotu a neděli. Když mu už všechno řekl a ukázal, hrál si dál. Ale též trochu jinak než během týdne. Měl větší chuť do všeho, protože věděl, že je tatínek blízko. I pohádka v televizi se mu zdála pěknější, když při dívání měl opřenou hlavu o tatínkovo rameno. Takže ty dva dni dělal všechno, co dělal předtím. Otcova přítomnost ho nerušila, neobrala ho o žádnou radost. Naopak, ty chvilky, kdy se podíval na otce, anebo mu řekl nějaké slůvko, dodávaly mu větší chuť a odvahu.
I takto se mohu modlit, kdykoliv si na chvíli uvědomím, že Bůh je zde, se mnou. Například takto: "Že je pěkný tento výkres?" Anebo: "Jak se těším, že jsi se mnou a máš mě rád." "Tak se mi nechce psát úloha, ale Ty budeš mít radost, když ji hezky napíšu, viď? Dnes byl dobrý oběd. Lituji každého, kdo nemá co jíst. Prosím tě, pomoz všem hladovějícím. Je mi smutno, protože není nikdo doma. Jsem rád, že vím o Tobě a mohu s Tebou kdykoliv mluvit. Chtěl bych, aby to věděly všechny děti!" "To jsem neměl dělat! Hněváš se na mě? Prosím Tě, odpusť mi. Nebylo to ode mne hezké. Velmi mě to mrzí."
Tak a podobně můžete mluvit stokrát za den s Bohem. To si jen tak pomyslíte a už to je. Ani to nikdo nepostřehne, takže to bude vlastně jakési vaše tajemství. A vzácné tajemství. Kamarádím se s Bohem, kdykoliv mu něco řeknu a ti okolo mě nic netuší. Jako kdybych měl malinkou vysílačku, do které se nemusí ani mluvit, stačí si to jen pomyslet.
Že je to lehké! Zkuste to a uvidíte, jak je to ohromné! A nemusíte si nic zvláštního vymýšlet, co při tom máte mluvit. I kdybyste nic neřekli, jen byste si s radostí uvědomili, že je Bůh zde. Můžete také říkat vždy totéž, například: "Mám Tě rád", anebo něco podobného. To je nejkrásnější a nejlepší modlitba.
Jenže, řeknu vám co si vymyslela Blaženka. Nerada se modlila. Když ji maminka ráno anebo večer připomenula modlitbu, měla vždy nějakou výmluvu. Právě tehdy chtěla dělat něco jiného. Když se dověděla, že se může modlit i takto a kdykoliv, třeba jednou myšlenkou, hned se toho chytila. Ale jak! Večer si lehla do postele s pohádkovou knížkou. Když jí maminka připomenula, že se ještě nepomodlila, odpověděla, že se modlila cely den. A nyní se jí prý nechce, protože má krásnou knížku.
Co říkáte, děti, bylo to správné? Uměly byste vysvětlit Blažence, proč to nebylo správné?
Vzpomeňte si na toho Martina. Zkusíme si jeho příběh trochu změnit. Martin by se v pátek večer díval například na televizi a při otcově příchodu by se ani nepohnul od obrazovky. Vůbec by se mu nechtělo tatínka obejmout, posedět a popovídat si s ním. Ani ráno by si ho nevšiml, nepozdravil by ho, ale hned by si začal hrát. Co myslíte, mohl by si potom hrát cely den s takovým šťastným pocitem, že otec je zde a pozoruje ho? Mohl by mít radost z jeho blízkosti, když předtím mu nestál za to, aby na chvíli zanechal hry?
Uvažujte o tom. Přijdete na to, že Bohu musíme nějak dokázat, že ho máme raději než všechno ostatní na světě. A jak jinak než tak, že kvůli němu ochotně zanecháme čehokoliv. Jen tak se staneme do té míry jeho přáteli, že si na něj často přes den vzpomeneme. Pak budeme mít vždy radost z jeho blízkosti.V souvislosti s přirovnáním otec-Bůh je třeba upozornit na nutnost citlivého a diferencovaného přístupu v případech, kdy děti nemohou mít dobrý vztah k svému otci. Stále přibývá dětí, u kterých pojem "otec" nevyhnutelně vyvolává hrůzu anebo i odpor. Vyučující se musí přizpůsobit tomuto stavu. Nabízejí se dvě možnosti. Jedna by byla stavět na touze takového dítěte přece jen mít dobrého starostlivého a laskavého otce. Tuto potřebu pak zaměřit na Boha a ukázat dítěti, že Bůh je jiný, že uspokojuje všechny jeho touhy.
Druhá možnost je vyhnout se v takovém případě co nejvíc vztahu člověk-Bůh Otec a zaměřit se na budování vztahu ke Kristu jako k příteli. Potřeba přátelství je u dětí veliká. Při přechodu do puberty se dokonce stává dominantní. Tedy "nemusím poslouchat Otce", ale "CHCI to, co chce můj Kamarád." S dětmi, které mají výslovně negativní postoj k otci, musíme však úplně otevřeně promluvit o tomto jejich problému. Nenásilně a taktně je přivést k správnému křesťanskému postoji i při tomto mimořádně silném pocitu křivdy a nenávisti. My dospělí přece velmi dobře víme z vlastní zkušenosti, že nejtíživěji se odpouští tomu, kdo je nám nejbližší. Když se nám podaří dosáhnout, aby se dítě dokázalo modlit za nenáviděného rodiče a chtít jeho záchranu, vychovali jsme opravdového křesťana.Ježíš řekl: "Pojďte ke mně všichni, kdo se lopotíte a jste obtíženi, a já vás občerstvím." (Mt 11,28)
Po tom všem, co už víte o Ježíši, jistě se vám zdá, že ho každý musel mít rád. Vždyť přece kudy chodil, všude dělal jen dobře. Pomáhal trpícím, byl laskavý k chudákům, milosrdný ke hříšníkům, měl rád děti. Jak je tedy možné, že ho ukřižovali? O tom přece víte, vždyť jste viděli určitě křiž. Tedy musel mít nepřátele. Kdo to mohl být? A proč ho tak strašně nenáviděli, že chtěli jeho smrt? Snad proto, že dělal dobré věci?
Budu vám vyprávět jedno Ježíšovo podobenství o farizeji a celníkovi, abyste tomu trochu rozuměli.
Kdo je to celník, to už víte. Vždyť i Zacheus byl celníkem. Celníci byli úředníci, kteří vybírali od lidi daně a poplatky. Proto nebyli oblíbení. Ale nejen proto. Většinou totiž vybírali víc, než bylo předepsáno a tím vlastně lidi okrádali.
Ale nevíte asi, kdo to byl farizej. Dnes je slovo "farizej" něco jako nadávka. Když se někdo přetvařuje, když se ukazuje lepším, než ve skutečnosti je, když se vytahuje nad druhými, říká se, že je farizej. Toto slovo pochází z doby, kdy žil Ježíš. Farizeové byli zvlášť zbožní lidé. Někteří i upřímně tak, jak se to Bohu líbí. Ale většinou příliš úzkostlivě dodržovali každý zákon a předpis. To by však nebylo nic zlého. Jenže oni to dělali tak, aby je lidé viděli a chválili je. Přitom pohrdali každým, kdo to tak přesně nemohl dodržovat. Byl například předpis o tom, kdy se mají umývat ruce a nádoby, ve kterých se vařilo. I to je jistě rozumné a správné. Ale pastýři, kteří bývali ve dne, v noci kdesi daleko na pastvinách to přece nemohli tak přesně zachovávat podle předpisu. A tak jimi farizeové pohrdali a mysleli si, že je pro to umývání má Bůh raději než pastýře.
Ježíš to viděl a nelíbilo se mu to. Proto vyprávěl jednou tento příběh.
Vešel do chámu farizej. Pyšně se postavil na takové místo, aby ho všichni viděli. Přišel i celník. Ten ale zůstal jen v koutě chrámu, tam si klekl, neodvážil se ani oči zvednout, jen šeptal: "Bože, smiluj se nade mnou, protože jsem hříšník." Farizej se však modlil takto: "Děkuji ti Bože, že nejsem jako druzí lidé, kteří kradou, jako například tam ten celník. Vždyť přece víš, jak přesně zachovávám všechny předpisy."
Co myslíte, děti, čí modlitba se více líbila Bohu? Ježíš to sám řekl, že celníkova. Jemu Bůh odpustil, ale farizeovi ne.
Jenže ten farizej ani o žádné odpuštění neprosil. Myslel si totiž, že ho nepotřebuje. Byl přesvědčeny, že všechno dělá nejlépe. A že zachováváním těch vnějších předpisů se musí líbit Bohu. Bohu se ale nijak nelíbí, když se někdo vytahuje nad druhé, když vidí chyby jen na druhých.
Toto Ježíšovo podobenství slyšeli i farizeové a cítili, že Ježíš má pravdu. Ale právě to jim velmi vadilo. Vždyť jste to už určitě zažili, jak to nepříjemně píchne, když nám někdo vytýká nějakou nepěknou vlastnost. Člověk se obyčejně zlobí na toho, kdo mu to poví. A tak se i farizeové rozzlobili na Ježíše.
Ale Ježíš přece musel mluvit pravdu! Musel říci lidem, co se Bohu nelíbí. Ať se to někomu líbilo anebo ne. A tak někdy musel povědět velmi tvrdá slova. Ba několikrát jim až vyhrožoval strašným slovem "běda!" Řekl, že běda bude těm, co se navenek dělají spravedlivými, ale ve skutečnosti jsou plní zla a nenávisti. Běda těm, co se starají jen o čistotu všelijakých nádob a nestarají se o ty, kteří potřebují pomoc. Vždyť si pamatujete na podobenství o boháči a Lazarovi. I to vyprávěl Ježíš proto, aby ukázal, co čeká ty, kteří vidí jen sebe a svůj prospěch. Velmi přísně se stavěl Ježíš proti těm, kteří nikomu nechtějí nic dát. Kteří se nedovedou podělit s druhými. Kteří nechtějí vidět nikoho plakat, protože se bojí, že by museli pomoci. Běda jim, protože je Ježíš nevezme s sebou k svému Otci. Tam nemají co hledat. Bohu se takoví lidé protiví.
Za Ježíšem chodilo mnoho lidí. Nejvíc bylo těch, co potřebovali jeho pomoc. Tedy nemocní, smutní, chudí. A ti ho rádi poslouchali, ti ho potřebovali. Ale byli mezi nimi i boháči. A ti se cítili uražení, když slyšeli podobenství o boháčovi, který byl zavržen. Když zase mluvil o milosrdném Samaritánovi, cítili se dotčení všichni, kteří si nevšímali trpících. Ti, co viděli, jak se Ježíš zachoval k celníkovi Zacheovi, se též hněvali. Vždyť kdo s tím mohl souhlasit, aby šel Ježíš na návštěvu k takovému zloději! Oni se považovali za lepší a proto nemohli snést, že Ježíš nepřišel k nim. Určitě si pamatujete také na to, jak Ježíš zahanbil všechny, kteří chtěli ukamenovat zlou ženu. Ani ti se tehdy necítili příjemně. A určitě je to pobouřilo. Možná začali přemýšlet, jak by se mohli Ježíšovi pomstít. No a po tomto podobenství o farizeovi a celníkovi se všichni farizeové strašně urazili. Oni se přece cítili dokonalí. I ostatní lidé je za takové považovali. A tu se najednou někdo opováží říct, že Bohu je milejší nějaký zloděj. To přece nemohli snést.
Tak se stalo, že Ježíš měl i nepřátele, kteří se ho chtěli za každou cenu zbavit. Ale jak? Potřebovali najít na něm něco, z čeho by ho mohli obvinit před vrchností. Sledovali tedy každé jeho slovo a každý jeho krok.
Jak to bylo dále, to se dovíte příště.Minule jsme si vyprávěli o farizejích, kteří byli přesvědčeni, že se velmi líbí Bohu, protože úzkostlivě zachovávají všechny zákony a předpisy. Ale kdo jim ty zákony a předpisy dal? Jak mohli vědět lidé, kteří žili dříve než Ježíš, co od nich Bůh chce?
Nu, to bylo takto. Bůh různými způsoby zjevoval lidem svoji vůli. V každé době si vybral nějakého zvlášť dobrého a moudrého člověka a tomu vnukl, co má ostatním lidem říci. Z Písma svatého víme o mnohých takových mužích. Dnes vám budu vyprávět něco o největším z nich.
Žil asi 1200 roků před Ježíšem. Jmenoval se Mojžíš. Narodil se v Egyptě, kde tehdy žili Židé v otroctví. Egypťané je chtěli vyhubit, a proto vydali zákon, že každý židovský chlapeček musí být utopen. Mojžíšova matka zatajila narození svého syna a potom vymyslela plán na jeho záchranu. Vložila malého Mojžíše do košíku, který vymazala smolou, aby se do něj nedostala voda. Položila košík na vodu nedaleko místa, kam se chodívala koupat faraónova dcera. Dobře to vymyslela. Princezna zpozorovala košík. Dítě se jí zalíbilo, a tak si ho vzala za vlastní. Takovým neobyčejným způsobem se Bůh postaral o to, aby budoucí vůdce Židů dostal nejlepší vzdělání, protože tehdy ještě nebyly školy jako dnes a obyčejné děti se nemohly naučit ani číst.
Bůh se však postaral i o to, aby Mojžíš věděl, že je Žid. Takové maličké dítě, jako byl Mojžíš, když ho našla princezna, potřebuje ještě mateřské mléko. Tehdy ještě nebyl Sunar, lidé neznali sklenice s dudlíkem. Princezna hledala pro dítě nějakou ženu, která by ho kojila. Našla právě Mojžíšovu vlastní matku, která mu dala i židovskou výchovu. Potřeboval oboje, protože ho čekala velká a zodpovědná úloha.
Když se stal Mojžíš dospělým, velmi ho trápil těžký osud jeho krajanů. Egypťané byli k Židům krutí, nutili je těžce pracovat a když už nemohli dál, surově je bili. Bůh oznámil Mojžíšovi, co má udělat pro jejich záchranu. Mojžíš poslechl. Vysvobodil svůj národ z otroctví a vyvedl ho z Egypta. Po dlouhém, namáhavém a často i dobrodružném putování přes poušť, se Židé dostali do krajiny, která se stala jejich vlastí.
Během této cesty zjevil Bůh Mojžíšovi svoje požadavky. Říkáme jim Desatero, protože je to deset příkazů. Platí dodnes, protože pocházejí od Boha. A Bůh přece nemůže chtít pokaždé něco jiného. Bůh vždy chtěl, abychom mohli žít spokojeně a šťastně a proto zakázal lidem to, co přináší nepokoj a neštěstí. Například krást, zabíjet, lhát. Ve svých příkazech ukázal velkou starost o člověka. Vždyť přikázal i světit každý sedmý den. To pohané neznali. Světit, to znamená nepracovat, odpočívat, povídat si a přemýšlet o Bohu. A hned na prvním místě Bůh zakázal klanět se pohanským modlám a přikázal ctít jen jeho, jediného pravého Boha. I to znamenalo velké dobrodiní, protože mnohá pohanská náboženství vyžadovala lidské oběti; pohřbívání zaživa, ba dovolovala, aby se malé děti házely do propastí.
Všechno, co v deseti přikázáních oznámil Bůh Mojžíšovi, je vlastně totéž, co potom žádal Ježíš. Totiž milovat Boha nade všechno a lidi jako sebe. Jenže lidé to nepochopili správně. Mnohé si pozměnili a překroutili. Tak například, kdo nikoho nezabil, myslel si, že už je velmi dobrý. Přitom snad druhé urážel, nadával jim, zlobil se na ně, toužil po pomstě. A je to snad láska? Podobně mnozí boháči si mysleli, že jsou spravedliví, i když zbohatli z toho, že na ně pracovali druzí, bez platu nebo jen za žebráckou mzdu. To však nepovažovali za krádež. A kolik jich vymýšlelo na druhé zlé věci, rozšiřovali o druhých různé pomluvy, takže jim pokazili dobré jméno, ale též se necítili před Bohem vinní. Mysleli si, že stačí milovat přátele. Že nepřátele je třeba nenávidět a pomstit se jim.
Nejvíce zkazili příkaz o svěcení sedmého dne. U Židů to byla sobota. Tento příkaz brali tak úzkostlivě, že se nám to dnes zdá byt až směšné. Aby nezhřešili, tak například nejedli ovoce, které spadlo se stromu v sobotu, ani vejce; které v ten den snesla slepice. V sobotu nesměli rozvázat uzel anebo napsat více než dvě písmena. Měli přesně určeno, kolik kroků mohou udělat při procházce. Tak se stal tento příkaz pro lidi přítěži, břemenem, a ne ulehčením, jak si to Bůh přál.
Ježíš nejlépe znal Boží vůli a proto se mu takovéto chápání přikázáni nelíbilo. A všelijaké ty vymyšlené předpisy nezachovával ani on, ani jeho přátelé - apoštolové. Toho se chytili ti, co ho chtěli znemožnit. Když viděli, že Ježíš zázračně uzdravuje v sobotu, vyhlásili to za velikou urážku Boha, za přestoupení jeho zákona. Ježíš jim vysvětloval, že pomáhat, konat dobré skutky, zachraňovat druhé, je dovoleno kdykoliv. Ale oni ho obvinili, že porušováním soboty kazí lidi.
Jednou se stalo, že uzdravil v sobotu chromého a potom mu poručil, aby odnesl domů nosítka, na kterých ho přinesli. Když to viděli Ježíšovi nepřátelé, zuřivě mu vytýkali, že ještě i druhé navádí, aby porušovali zákon.
Ježíš ostře vytýkal pyšným farizeům hlavně to, že více dbali na vnější dojem, než na skutečnou úctu k Bohu. Mnozí si totiž přivazovali na čelo anebo na rameno cedulku, na které bylo napsáno něco z Písma svatého, aby každý viděl, že si cení Božího zákona. Srdce však měli přitom plné zlomyslnosti.
A nejhorší bylo to, že někteří zneužili náboženství k vlastnímu obohacení. Dovolili, aby byl v chrámě trh, aby se tam s velkým křikem kupovalo a prodávalo, protože měli z toho zisk. Toto se dělo na místě, které bylo určeno k modlitbě Takové znesvěcení chrámu byla velká urážka Boha.
Když to Ježíš viděl, velmi se rozhněval a všechny ty prodavače z chrámu vyhnal.
Tím si už úplně poštval farizeje a zákoníky proti sobě. Kde jen mohli, tam Ježíše pomlouvali. Bránili lidem chodit za ním a poslouchat ho, protože tvrdili, že Ježíš je buřič a ruší Mojžíšův zákon.
Mojžíš byl velký muž. Zákon, který oznámil lidem, byl Boží zákon. Ježíš ho nepřišel zrušit. Jak by to také mohl, vždyť on sám je Bůh, nebude tedy rušit svůj vlastní zákon. On přišel zrušit jen to, co si lidé sami navymýšleli. Chtěl vysvětlit lidem, jak mají přikázáni rozumět. A sám svým životem ukázal, jak máme žít, jak máme Baží zákony zachovávat.
Ježíš osvobodil lidi od mnohých nesmyslných předpisů, které je zbytečně zatěžovaly. Ale to, co žádal, bylo těžší. Lehčí je umývat nádoby než milovat nepřátele. Lehčí je nejíst některá jídla, než pomáhat chudákům, rozdělit se s nimi o majetek.
Ti, kteří toto nechtěli přijmout, nenáviděli Ježíše stále víc. A ve své velké nenávisti vymysleli strašný plán na jeho zničení.
Představte si tu hrůzu! Lidé se rozhodli zničit, umučit, zabit Božího Syna, svého největšího dobrodince a zachránce! A to se opravdu stalo.Přestože v této lekci mluvíme o Desateru, vyhnuli jsme se přesnému citování, kvůli 6. přikázání. Termín smilstvo děti zřídka znají. Kdyby se začaly vyptávat, muselo by následovat poučení o tomto přikázání. Záměr lekce je však docela jiný. Má připravit další téma o umučení, vysvětlením příčin nenávisti vůči Ježíšovi. Tuto atmosféru by nebylo vhodné něčím rušit.
Někoho možná udiví velmi stručné podání příběhu a Mojžíšovi a útěku z Egypta. Podrobnosti by děti jistě zajímaly a patří to i k všeobecnému vzdělání. Nám ale jde o vybudování pevného základu pro správný vztah k Bohu. A tomuto cíli by máto prospělo například podrobné popisování egyptských ran. Starozákonní příběhy může správně hodnotit jen ten, kdo je hluboce utvrzený v křesťanském smýšlení a dostatečně vzdělaný, aby v nich dokázal poznat pravý smysl. Od dětí nemůžeme čekat tento kritický postoj. Vybrali jsme tedy jen to, co je potřebné pro zachování spojitosti s Novým zákonem.Ježíš věděl, co proti němu chystají jeho odpůrci. Mohl utéct, anebo použít svoji božskou moc na to, aby mu nemohli ublížit. Ale on to neudělal. Nechtěl to udělat. Proč?
To je velmi těžké pochopit Ale musíme se o to pokusit, protože jen tak uvidíme, jak velmi nás má Ježíš rád.
Pamatujete si ještě, jak jsme se učili o prvním hříchu? První lidé dobrovolně přetrhli spojení s Bohem. Můžeme si to představit asi tak, že mezi lidmi a Bohem je hluboká propast. Bůh nabídl lidem svoje přátelství, a tím jako kdyby byl postavil most nad touto propastí. Ale lidé tento most zbourali. Zbourat hříchem, to dokázali. Ale znovu ten most postavit, to nedokázali. Žádný člověk to nemohl udělat. Když ten most zboural hřích, znovu postavit ho mohl jen někdo, kdo byl docela bez hříchu. A takový člověk není. Proto se každý člověk narodí jako na druhé straně té propasti, daleko od Boha. Nemá možnost dostat se k Bohu, když je most přátelství zbouraný.
Ještě i jinak si to můžeme představit. To Bohem nabízené přátelství je jako lano, kterým jsme k Bohu připoutáni. Anebo jako telefonní kabel. Člověk ho přeřezal hříchem, a tím přerušil spojení. To lano anebo ten kabel Bůh neodtáhl. Jen na lidské straně ho měl někdo zachytit. Ale kdo? A jak?
Lidé se odedávna pokoušeli nějak se dostat k Bohu, nějakým způsobem navázat s ním spojení, znovu získat to, co ztratili. Chtěli si Boha naklonit dary, jak je to zvykem mezi lidmi. Ale co může člověk dát Bohu? Bůh je přece původcem a tvůrcem všeho, takže mu nic nemůže chybět. A jak můžeme něco dát tomu, kdo je neviditelný?
Lidé si tedy vymysleli, že něco ze svého majetku zničí. Tím chtěli naznačit, že to dávají Bohu, že se toho zříkají. Nejčastěji vzali nějaké zvíře, býka, beránka nebo holuba, zabili a spálili ho. Vzdali se ho, takže sami nesnědli z obětního zvířete ani .kousek, celé ho vlastně obětovali. Obětovat totiž znamená vzdát se něčeho pro druhé, něco pro něj podstoupit. Ale takovéto oběti nemohly ten zbouraný most postavit. Někteří lidé byli sice ochotní vzdát se nějakého zvířete, ale nechtěli se vzdát nenávisti, závisti, hněvu, pomsty. A Bůh přece nepotřeboval zabitého beránka, ale to, aby se člověk sám, docela svobodně vzdal každého hříchu. Jen takový člověk mohl zachytit záchranné lano, které Bůh podával.
Tímto člověkem je Ježíš. On je i Bohem, ale i člověkem, právě takovým, jako jsme my všichni. A když chtěl být opravdu takovým člověkem, musel přijmout celý lidský osud. Přišel přece do toho světa, který lidé hříchem pokazili. Víte, že hřích přinesl na svět všelijaké trápení a bolesti. Každý člověk je musí sám snášet. Ježíš též. Nechtěl pro sebe žádnou výjimku, žádnou protekci za to, že je Synem Božím. Jako kdyby tím chtěl říci: "Jsem člověk jako oni a neodstoupím od toho, ať se mnou zacházejí jakkoliv."
Ježíš jako Bůh všechno ví. Předvídal tedy, že ne všichni lidé ho přijmou s láskou. Věděl, že když bude každému říkat pravdu, mnozí ho nebudou chtít pochopit a způsobí mu mnoho utrpení. Ale on jako Bůh měl nás všechny tak velmi rád, že byl ochoten cokoliv za nás obětovat. A jako člověk měl tak velmi rád Boha, že chtěl za každou cenu splnit jeho vůli, jeho touhu. Věděl totiž, co chce Bůh od lidí. Ne obětovaná zvířata, ale opravdovou oddanost, tu vnitřní. On byl jediným ze všech lidi, který toto skutečně mohl Bohu dát. Nic ho od tohoto rozhodnutí neodradilo.
Proto, i když věděl, co se proti němu chystá, neutekl. Kdyby byl na svoji záchranu použil božskou moc, nebyl by už opravdu člověkem. Ani jeho oddanost Bohu by už nebyla lidská. A druhy konec kabelu přece mohl zachytit jen člověk.
Udělal to člověk - Ježíš. A od té doby má každý jeho přítel otevřenou cestu k Bohu.Tento text je poměrně těžký. Vyučující ať však nelituje ani čas, ani námahu. V tématech o umučení se budeme stále vracet k tomuto chápání Kristovy oběti. Zde kříž není trestem Božím, který by byl on uložil Ježíšovi za hříchy lidstva. Kříž nepochází od Boha, ale od lidí. Vždyť představa, že Bůh odpustil hříšnému lidstvu fen proto, že nechal umučit vlastního nevinného Syna; je neslučitelná s Boži dobrotou. Smysl vykoupení je v tom, že Ježíš byl ochoten vzít na svoje ramena lidstvo se vším, co způsobil hřích. A ani za těchto nejstrašnějších podmínek, které mu tento lidský hřích připravil, neodstoupil ze solidárního postoje vůči všem lidem. Tím vlastně "vzal na sebe všechny hříchy".
Nemůžeme předpokládat, že něco takového dítě pochopi na prvé vyslechnutí. Vždyť jde o hluboké tajemství vykoupení, do kterého nikdo z nás nemůže úplně proniknout. Jenže když hned na začátku vložíme do dětské duše nějakou falešnou představu, dáme dítěti vlastně důvod na pozdější odmítnutí pravd víry, namísto zárodku na další prohlubování.Kristus, když přicházel na svět, řekl: Oběti krvavé ani nekrvavé jsi nechtěl, ale dals mi tělo. V celopalech a v obětech za hřích jsi neměl zálibu. Proto jsem řekl: Tady jsem, abych plnil, Bože, tvou vůli, jak je to o mně psáno ve svitku knihy. (Žid. 10,5-7)
Ježíš nás všechny zachránil, otevřel nám cestu k Bohu, ale za jakou cenu! Pokusme se sledovat poslední dni jeho života podle popisu očitých svědků. Zase se pokuste představovat si, co vám budu vyprávět, abyste se do toho co nejlépe vžili.
Stojím na malém kopci nad starodávným velkým městem. Je to Jeruzalém, židovské hlavni město. Vidím právě na cestu, která vede do města. Dnes přichází neobyčejně mnoho lidi. Město je už plné. Jako kdyby se tu scházeli všichni lidé z celého okolí. Kdo ví proč? Zeptám se. Zde nedaleko se usadila malá skupina lidí, kteří jistě přišli zdaleka.
Ochotně mi vysvětlují, že nyní jsou největší židovské svátky. Vzpomínka a oslava vysvobozeni Židů z egyptského otroctví. Každý, kdo jen trochu může, jde do toho velkého, krásného chrámu, který je odtud tak dobře vidět. Tam se všichni společně budou klanět. Bohu, děkovat mu a obětovat beránky. Tohoto roku prý láká lidi ještě i něco jiného. Chtějí vidět a slyšet Ježíše, podivuhodného člověka, který má zázračnou moc a mluví tak, jako ještě nikdo nikdy nemluvil. Právě nyní cestou slyšeli o jeho posledním zázraku. V nedaleké Betanii před pár dny vzkřísil svého přítele Lazara, který byl už čtyři dny pohřben. Sami ho viděli živého a zdravého. A všichni vesničané jim potvrdili, že byl už opravdu v hrobě.
Zastavuji se zde další poutníci. Donesli důležitou zprávu. Divotvůrce Ježíš prý sotva přijde na svátky do Jeruzaléma, protože už je v celé krajině vyhlášen přísný zákaz stýkat se s ním. Koho přistihnou, že s Ježíšem mluví, bude velmi přísně potrestán. A kdo ho přistihne a vydá soudu, dostane bohatou odměnu.
To je strašné! Ale kdo ví, jak se Ježíš zachová? Bude se bát a začne se schovávat? Nemusel by, vždyť lid ho bude bránit. Jsou zde přece ti, které zázračně nasytil, uzdravil, vzkřísil! Ti ho nedají!
A právě nyní by mohl ukázat všem svou moc v tom, že se nedá zajmout. Mohl by hrozně potrestat ty, kteří mu chtějí ublížit. Možná přece jen přijde a dokáže slavnostním způsobem, že on je tím očekávaným Mesiášem. To by bylo něco, co ještě nikdo nikdy neviděl a nezažil! Nyní před svátky je na to nejvhodnější čas, když je vlastně cely národ shromážděny ve městě.
Všichni jsou vzrušení, plní očekávání. A tu kdosi běží a zdaleka něco křičí. Už je ho slyšet až sem. Oznamuje, že přichází Ježíš s velkým zástupem. Ještě ho není vidět, ale už je slyšet nadšené výkřiky. Najednou je tu množství lidí. Provolávají mu slávu a házejí mu pod nohy květiny. Ježíš sedí na oslátku. Takto ho lidé ještě neviděli. Vždy chodíval pěšky. Nikdy ho neoslavovali tak nadšeně.
Přidávám se k zástupu. Zařazuji se mezi děti, které jdou vpředu. Zpráva o Ježíšově příchodu se musela rychle roznést po městě, protože přichází stále víc lidí. Mávají květinami a házejí je na cestu, po které má Ježíš přejít. Takového něco Jeruzalém ještě nezažil. Jen ať přijdou Ježíšovi nepřátelé! Ať se opováží mu ublížit! Myslím, že by je tito lidé roztrhali.
Jak se tak rozhlížím, sem-tam vidím za rohem nějaké zamračené tváře. Ale jen co se zástup s Ježíšem přiblíží, zmizí. Kdo ví, kam? Zkusím to vypátrat.
Jdou směrem k chrámu. Jsou to přední farizeové a zákoníci. I ti jsou vzrušeni. Ale jinak než jásající zástup. Oni jsou rozčíleni a rozzlobeni. Hněv z nich jen srší. Vydali přece přísný zákaz stýkat se s Ježíšem, ale lid ho oslavuje víc než předtím.
Ale co to? Co zde hledá Jidáš, vždyť on je jedním z nejbližších Ježíšových přátel. Ohlíží se, jestli ho někdo nevidí a vklouzne do místnosti, kam vešli ti zlí muži. Schovám se za tento sloup, zde mě jistě nikdo neuvidí. Jsem velmi zvědav, proč sem přišel tento Ježíšův apoštol.
Říká: "Co mi dáte, když vám pomohu zajmout Ježíše?" Je to možné? Slyším dobře? A už se dávají do řeči. Farizeové, kteří se chtějí zbavit Ježíše, vyptávají se Jidáše na podrobnosti. Jestli neviděl ten nadšeny zástup! Mohou se opovážit nyní ho chytit? Vždyť se lid vzbouří.
Jidáš vysvětluje, že se Ježíš chodívá pozdě večer modlit někam na osamělé místo. Ať jsou jen připravení ozbrojení vojáci, on je přijde zavolat a zavede je k Ježíšovi. Po tomto Jidášově ujištění se nepřátelům zlomyslně zajiskřilo v očích. Tak se jim, myslím, přece jen podaří zbavit se toho nepohodlného proroka!
Slibují Jidášovi odměnu - 30 stříbrných peněz. To se zase zajiskřilo v Jidášových očích. Cely nadšený odchází. Je na něm vidět, jak je rád, že dostane tolik peněz.
Co nyní udělá Ježíš? Vždyť určitě ví o tomto Jidášově činu. Nejednou přece dokázal, že ví všechno, že před nim nic není skryté. Jak se tedy zachová? Že se Jidáš nebojí, že ho v jediném okamžiku srazí blesk? A i to by bylo ještě málo za takovou zradu!
Je to hrozné zradit nejbližšího přítele! A ještě navíc takového dobrého! Vydat ho na smrt, na strašné mučení! Jaká velká zloba se skrývá v lidském srdci! Až do takové míry se rozrostlo zlo.
Ježíš však pro sebe nechtěl použít nic ze své božské moci. Nyní začíná dokazovat, že chce být celým člověkem. A proto přijal i bolestnou zradu přítele, protože i to patří mezi hříchy pokaženého světa.
Nesvolává na zrádce trest, nechce se mu pomstít, odplatit zlo zlem. Protože tak si to přeje Bůh a Ježíš mu vyhoví, ať ho to stojí cokoliv.Když ještě Ježíš mluvil, objevil se houf lidí. Jidáš, jeden ze dvanácti, šel před nimi. Přiblížil se k Ježíšovi, aby ho políbil. Ježíš mu řekl: "Jidáši, políbením zrazuješ Syna člověka?" (Lk 22,47-48)
Poslouchejte, jak to bylo dále: A stále se snažte vžít do toho, co posloucháte:
Jidáš měl v sobě tolik drzosti, že se vrátil k Ježíši, jako kdyby se nic nestalo. Zapojil se do připrav na slavnostní velikonoční večeři, která patřila k oslavám vysvobození z Egypta. Snad pozoroval Ježíše a ostatní apoštoly; jestli se k němu nechovají nějak jinak, nebo jestli něco netuší. Ale upokojil se, protože všichni se chovali jako jindy. Až při večeři se to změnilo.
Už chtěli jít ke. stolu, když Ježíš udělal něco neobvyklého. Vzal si zástěru, nádobu s vodou a začal umývat apoštolům nohy. Apoštolové se zhrozili. V tom kraji bylo sice zvykem,. že hostitel dal svým hostům omýt nohy. Je tam horké podnebí, chodivá se naboso, takže taková pozornost jistě každému přijde vhod. Ale dělali to jen nejpodřadnější sluhové.
Apoštol Petr se ohrazoval. Nechtěl to Ježíšovi dovolit. Ale Ježíš hned i vysvětlil, proč to dělá. Chtěl jim dát příklad. Protože jen ten může opravdu patřit k němu, kdo; se nebude vyvyšovat nad druhé, ale ochotně poslouží každému. Tímto umýváním však Ježíš i naznačil, že dnešní večeře má zvláštní význam. Proto mají být docela čistí. To umývání jim mělo. připomenout čistotu vnitřní. Přitom udělal i narážku na Jidáše, protože řekl, že všichni nejsou čistí. Ale šel a umyl nohy i jemu:
Při večeři se začal Ježíš jakoby loučit se svými nejbližšími. Prohlásil, že takto s nimi večeří naposledy. Všichni sice věděli, co se chystá proti Ježíšovi, ale nevěřili, že by někdo na něj opravdu sáhl, vždyť ho tolik lidí obdivuje a miluje. Což to nebylo vidět při slavnostním vjezdu do Jeruzaléma?
Ale Ježíš nyní vyslovil strašná slova: "Jeden z vás mě zradí." Všichni se zděsili. To přece není možné. A začali se vyptávat, kdo to má být.
Nyní už muselo být Jidášovi jasné, že Ježíš opravdu všechno ví. Ještě se mohl vzpamatovat. Ale už byl tak pevně rozhodnut, že nic nedbal na Ježíšovy pokusy o jeho záchranu. Odešel z večeře, aby dokončil svoji zradu.
Ve stísněné náladě, kterou vyvolaly řeči o zradě, začal Petr ujišťovat Ježíše, že on mu zůstane věrny, ať se stane cokoliv. Ale Ježíš zchladil jeho nadšeni, protože věděl, že ještě této noci Petr nebude mít odvahu přiznat se, že ho vůbec zná.
Ještě mnoho pověděl Ježíš v tento večer. Prosil apoštoly, aby se měli rádi, aby drželi spolu. Povzbuzoval je, aby se ničeho nebáli, že on zůstane vždy s nimi spojen.
A potom vzal do ruky chléb, rozlámal ho a dal z něho každému. Přitom říkal: "Vezměte a jezte, toto je moje tělo." A podal jim kalich s vínem se slovy: "Vezměte a pijte, toto je moje krev." Potom jim přikázal, aby totéž dělali i oni na jeho památku. K této události se ještě vrátíme a budeme si o ní mnoho vyprávět. Dokonce i vy sami skutečně prožijete totéž.
Nyní však sledujeme dál Ježíše. Po večeři odešel i s apoštoly na svoje oblíbené místo, do Getsemanské zahrady. Jidáš nebyl s nimi, ten měl už jiné starosti sehnat vojáky, aby mohli Ježíše zajmout potmě, na osamělém místě. Tak, jak to slíbil.
Ježíš věděl, že ho za chvíli přijdou zajmout a začne strašné utrpení. Byl natolik člověkem, že se ho zmocnila úzkost. Útěchu hledal v modlitbě. Poodešel stranou, ale tři nejvěrnější apoštoly prosil, aby zůstali nablízku a aby se též modlili. Jenže oni usnuli. Ježíš je nyní snad jedinkrát o něco prosil. Z celého večera mohli vycítit, že jde o něco vážného a přece nevydrželi. Ale i nezájem a neochota patří k pokaženému světu, a proto je musel člověk-Ježíš přijmout. A tento člověk-Ježíš se tak strašně bál a byl tak opuštěny, že začal prosit Boha, aby nemusel tolik trpět. Ale láska k Bohu a k nám lidem byla přece jen větší. Věděl, že jen takto umožní lidem spojení s Bohem. Že jen on jediný dokáže přijmout to, co Bůh dosud marně lidem nabízel. A proto k té prosbě přidal hned i souhlas. Stálo ho to však tolik námahy, že se začal potit krví: Souhlasil se vším, co má vytrpět pro nás za všechno zlo, které mu my lidé způsobíme, aby právě nám umožnil stát se jednou velmi šťastnými.
Potom přišel Jidáš, a aby vojáci viděli, koho mají spoutat, políbil Ježíše. Nestyděl se zneužít tento znak důvěrného přátelství na dovršení strašného zločinu.
Vojáci Ježíše svázali a odvedli. Ostatní se polekali a rozutekli se, A Jidáš si šel převzít vytoužené peníze. Všechno to nyní vypadá tak, že on z toho vyšel nejlépe. Ježíše čekalo mučení a smrt, jeho věrné zase strach, co bude s nimi. Jen zrádce Jidáš se radoval, jak se bude mít nyní dobře.Ustanovení Eucharistie připomínáme jen letmo. Účelem těchto témat je zprostředkovat dětem co nejvěrnější atmosféru umučeni. Děti musí nejdříve Ježíše poznat, aby zatoužily po osobním setkání s ním. I když Eucharistie svým vznikem patří časově před Kalvárii, až krvavá oběť jí dává plný význam. Takže vysvětlovat eucharistickou oběť je možné až po seznámení s obětí na Kalvárii.
Tehdy řekl Ježíš zástupům: "Jako na lotra jste vyšli s meči a kyji, abyste mě zajali. Den co den jsem sedával v chrámě a učil, a nezmocnili jste se mě.
Toto všechno se však stalo, aby se splnila Písma proroků. A tu ho všichni učednici opustili a utekli.
Ti, kteří Ježíše zatkli, odvedli ho k veleknězi Kaifášovi, kde se shromáždili zákoníci a starší.
(Mt 26,55-57)Pojďme tam, kam odvlekli vojáci Ježíše a pozorujme, co se stane. Proklouzneme tam společně s Petrem, který chtěl též vědět, co bude s Ježíšem.
Ježíš stojí před nejvyšším židovským soudem. Jeho odpůrci sehnali všelijaké lidi a podplatili je, aby dosvědčili takovou vinu, za kterou by mohli Ježíše odsoudit na smrt. Ale falešná svědectví se neshodují a Ježíš mlčí. Neobhajuje se, vždyť by to nemělo význam. Soudci mají už předem hotovy rozsudek - smrt. Svědky nevyslýchají proto, aby zjistili pravdu, ale proto, aby nebylo tak nápadné, že jde pouze o jejich nenávist a pomstu.
Nyní se však ptá velekněz Ježíše, zda je opravdu Mesiášem, tedy Božím Synem. Ježíš rozhodným hlasem odpovídá: "ANO, JSEM."
Co by měli udělat nyní všichni přítomní? Padnout na kolena a klanět se mu. Ale co udělali? Vyhlásili rozsudek - takový zločinec nesmí dále žit. Je třeba ho ukřižovat. A kdyby jen to! Když ho už úředně vyhlásili za zločince, mohou si nyní na něm vylít všechnu svoji nenávist. Nikdo se už neodváži obhajovat ho. Kdosi tedy hodil Ježíši na hlavu jakousi hadru, která mu zakryla oči. Dávají mu pohlavky, biji ho pěstmi a posměšně vykřikuji: "Nyní ukaž, že opravdu všechno víš. Uhodni, kdo tě udeřil!" Ale nenajde se nikdo, kdo by se Ježíše zastal, kdo by ho bránil!
Kde je Petr, který ještě včera večer ujišťoval Ježíše, že bude stále při něm, ať se stane cokoliv? Sedl na dvoře u ohně, ohřívá se mezi ostatními lidmi, vojáky a sluhy. Všimli si ho a ptají se, jestli nepatří k Ježíši. Lekl se, když se přizná, seberou ho, odsoudí a umučí i jeho. Proto zapírá. Prý kdepak, on vůbec Ježíše nezná. Ale nevěří mu. I jakási služka ho poznala. Nyní dokonce přísahá, že Ježíše nikdy neviděl. Rozhořčeně se brání, když mu tvrdí, že ho přece viděli chodit s Ježíšem.
Ježíši tedy ubližuji nejen nepřátelé, ale i jeho nejbližší.
Konečně je po kruté zábavě. Ježíše vedou k nejvyššímu římskému úředníku Pilátovi, aby potvrdili rozsudek smrti. Na okraji cesty stojí i Petr. Ježíš se na něho smutně, beze slova zahleděl. Petr zřejmě pochopil, protože běží pryč. Zdá se, že pláče.
Dřív než začalo vyšetřováni u Piláta, roznesla se již zpráva o Ježíšově zatčeni, takže je tam plno lidí. Přišli Ježíše bránit? Anebo jsou zvědaví, jestli Ježíš neudělá nějaký velkolepý zázrak? Ježíš tu stojí svázaný a nijak se nebrání. Takto se tedy nemůže chovat Mesiáš! Asi přece jen mají pravdu ti, co ho obviňuji.
Pilát hned poznal, že Židé mu vydali Ježíše z nenávisti a v jejich obžalobě nevidí důvod trestu smrti. Chce Ježíše propustit na svobodu: Ale farizeové a zákoníci se stále zuřivěji domáhají rozsudku. Podplacení svědci vykřikuji: "Ukřižuj ho!" Přidávají se i ostatní a křičí: "Ať zemře!" "Vždyť nás podvedl", myslí si. "Doufali jsme, že je Mesiášem a on je vlastně lhář."
Na takový křik dává Pilát rozkaz vojákům, aby Ježíše zbičovali. To je hrůza! Několik vojáků ho bije po celém těle strašnými důtkami. Údery mu rozsekávají kůži, za chvíli nemá na těle už ani kousek zdravého místa. Jaká to musí byt bolest! A k tomuto strašnému mučení si vojáci vymysleli ještě i krutý žert. Slyšeli obvinění, že se tento zločinec vydává za Mesiáše, za krále. Dávají mu tedy na hlavu korunu z ostrých trnů a posměšně se mu jako králi klanějí.
Zmučeného Ježíše ukazuje nyní Pilát Židům. Zřejmě doufá, že jim to už bude stačit. Ale Pilát se mýlí. Pohled na Ježíše je strašný. Takto přece nemůže vypadat Boží Syn. Kde je jeho moc? Kdyby nějakou měl, to by přece nedovolil. Podvodník je to, zaslouží si smrt! Stále se sem tisknou další zvědavci a všichni zuřivě křičí: "Ukřižuj ho!" Zbabělý Pilát se tedy vzdává a posílá Ježíše na křiž.
Co bolí Ježíše víc? Rány na těle, anebo obviňování lidu? Ani taková nenávist a krutost nevyvolává v něm hněv? Ještě stále má rád každého člověka? Ještě stále chce získat každému odpuštění, smíření s Bohem a štěstí v nebi?
A to není všechno. Cesta na popraviště v horku a prachu. Potom kruté strhnutí šatů, které se mezi tím přilepily na rány, takže všechny začaly znovu krvácet a velice bolet. Hrubými hřeby prorazili jeho ruce a nohy a už visi na kříži. I tento krutý způsob popravy vymyslela lidská zloba. Na to dal Bůh člověku rozum, aby vymýšlel, jak zabíjet, jak způsobit jiným co největší bolest?
Tři hodiny visí Ježíš na kříži v největších mukách. Vidí množství nenávistných pohledů, slyší posměšné poznámky: "Jestli jsi Syn Boží, sestup s kříže! Zachraň se! Potom ti uvěříme!"
A Ježíš nesmírné trpí a dívá se do minulosti i do budoucnosti. Vidí všechny lidi. I nás. Vidí všechny hříchy, všechno zlo, všechnu nenávist, pomstu, týráni, války. Slyší všechny urážky a každý posměch, který kdy zazní. Vidí nejen Petrovu zbabělost, ale i naši, když se stydíme za něj. Vidí naši lhostejnost a nezájem. Je toho hodně, co ještě zvětšuje jeho bolest. Vždyť za tři hodiny mu toho mohlo hodně napadnout!
Ale mlčí. Nestěžuje si, nenadává, nezlobí se, nevyhrožuje, na nikoho nesvolává Boží trest. Naopak. Říká Bohu: "Podívej se, Otče, na moje strašné utrpení. Vidíš, čeho jsou schopni lidé, když nenávidí a chtějí se pomstít. Ale i já jsem člověk a mám je rád, přestože bych měl nyní opravdu důvod k nenávisti a pomstě. Vždyť jsem nikdy nikomu neublížil a co se mnou dělají! Nedívej se však, Otče, na jejich zlo, ale na moji lásku. Neposlouchej jejich zuřivé výkřiky a posměšné poznámky, ale poslouchej mě, jak prosím za ně. OTČE, ODPUSŤ JIM ! Odpusť, protože já jsem též člověk a já Tě opravdu miluji."
V této velké lásce k Bohu i k lidem umírá Ježíš na kříži jako skutečná oběť za všechny hříchy světa.Bylo již asi dvanáct hodin. Tu nastala tma po celém kraji až do tří odpoledne, protože se zatmělo slunce. Chrámová opona se vpůli roztrhla. Ježíš mocným hlasem zvolal: "Otče, do tvých rukou poroučím svého ducha." A po těchto slovech vydechl naposled, (Lk 23,44-46J
Po třech hodinách na kříži Ježíš zemřel. Velitel popravčí čety musel mít jistotu, že je opravdu mrtev a proto mu vrazil kopí do hrudníku tak, aby mu prorazilo srdce. V Písmu svatém je zaznamenáno, že tento surový pohanský voják hned tam veřejně prohlásil, že Ježíš musel být Božím Synem. Jak asi na to přišel? Kdyby byl viděl zázračné rozmnoženi chleba anebo utišení strašné bouřky jediným slovem, náhlé uzdravení zohaveného malomocného anebo slepého od narození anebo ochrnutého anebo vzkříšení mrtvého, to by se dalo dřív pochopit. Ale on uvěřil právě tehdy, když ostatní ztratili víru v Ježíšovo božství: Uvěřil tehdy, když ho viděl umírat Jako odsouzeného zločince.
On zřejmě viděl umírat už mnoho popravených zločinců. Ale nikdy nezažil, aby někdo v nejstrašnějších mukách dokonce prosil za své trýznitele. Aby prokazoval lásku tehdy, když každý druhy v takové situaci proklíná, zuří, anebo si zoufá. Tak, jak se chová Ježíš, tak se přece nechová zločinec. Takto se nedokáže chovat žádny člověk. Jen Bůh miluje každého, když dovolí, aby svět užívali stejně zlí jako i dobří. My lidé se chováme podle toho, jak kdo se chová k nám. Máme rádi ty, kteří nám dělají dobře. Kdo nám ubližuje, na toho se zlobíme, toho chceme potrestat, dokonce se mu chceme pomstít.
Tento pohansky důstojník poznal, že Ježíš se sice dal přemoci, když se nechal zradit, odsoudit, ztýrat a přibít na kříž. Ale ve skutečnosti vlastně zvítězil. Přemohl mocnou touhu po odplatě ještě silnější touhou po záchraně všech lidí.
Velký, mocný a vznešený Bůh se vysvlékl ze vší své božské nádhery, abychom ho mohli poznat. A aby se přiblížil opravdu ke každému,. na konci života přijal dokonce. tu nejubožejší podobu, jaká jen na světě může být. Kdyby byl zůstal zázračným lékařem; jestlipak by se odvážil obrátit k němu nějaký vrah nebo zloděj? Ale on chtěl zachránit opravdu každého.
Vždyť první, komu Ježíš slíbil vstoupit do nebe, byl asi vrah anebo lupič. Spolu s Ježíšem popravili totiž ještě dva opravdové zločince. Jeden z nich se posmíval Ježíšovi, ale druhy ho okřikl a prosil Ježíše, aby si vzpomněl na něj, až bude v nebi u svého Otce. Tím dokázal víru v Ježíšovo božství. A to byla velká věc, protože to neřekl při nějakém Ježíšově velkolepém zázraku, ale když už spolu s ním visel na kříži, jako kdyby byl též zločincem. Takovou velkou víru odměnil Ježíš opravdu božsky. Slíbil mu, že ještě tentýž den bude spolu s nim v nebi.
A co se stalo s Jidášem a Petrem? I pro ně vyprosil Ježíš odpuštění?
Jidáš se dlouho neradoval z peněz. Když viděl, co vlastně udělal, ozvalo se v něm svědomí. Uvědomil si, že vydal na hroznou smrt nejlepšího člověka, svého nejlepšího přítele. Peníze ho začaly pálit, a tak je zanesl zpět. Tím však ztratil i to poslední, co měl rád. Nechtěl už nikoho vidět, nenáviděl celý svět a v zoufalství-se oběsil.
Petr plakal a toužil se potkat ještě alespoň jednou s Ježíšem, aby ho mohl poprosit o odpuštění. Chtěl získat jeho přátelství.
Cítíte rozdíl mezi postojem Jidáše a Petra?
Ježíš otevřel cestu zpět k Bohu. Pro ty, kteří půjdou s ním, pro svoje přátele, postavil ten most, který byl zhroucen hříchem. Ale ten most je stále citlivý na hřích. Kdo se nechce vzdát svého hněvu, lakomství, nenávisti, škodolibosti, lži, domýšlivosti, tedy každého hříchu, nepřejde přes ten most. Nejdřív musí člověk odlišit všechno zlé, musí toho litovat a musí se rozhodnout všechno změnit a napravit. Vždyť jinak se ani nemůže přátelit s Ježíšem. Ježíš každému podává ruku, že ho povede. Ale kdo se jí nechce chytit, toho nenutí. Protože Ježíš nás přišel sice zachránit, ale ne násilím.
No a protože každý člověk má i nadále svobodu, je ještě stále mnoho zla na světě, protože mnoho lidi se rozhodne raději pro hřích. Z toho je potom samé neštěstí. Přitom trpí i nevinní.
To je podobné, jako kdyby například strojvůdce nedbal na výstražný signál a vlaky by se srazily. Přišel by o život nejen on, ale i mnoho dalších lidí. A kolik by jich zůstalo snad do smrti mrzáky. Přitom by trpěly i rodiny postižených. Takže snad i za dvacet - třicet roků bude možná ještě mnoho lidí nešťastných proto, že jednou jeden člověk nedodržel jediný příkaz.
Podobně je to s každým utrpením. Kdyby lidé žili tak, jak chce Bůh, nemuseli by trpět hladem a nebyly by ani války. A kdyby vědci a vynálezci, kteří nyní vymýšlejí stále strašnější zbraně, by hledali raději lék proti rakovině, už dávno by nemuseli lidé umírat na tuto hroznou nemoc. Vždyť to je též strašný hřích, používat rozum na zabíjení. Na to nám ho Bůh nedal.
Lidé často říkají, že Bůh nemůže být dobrý, když je na světě tolik zla a bolesti. Ale Bůh přece nechce bolest, protože nechce ani hřích. A proto my, kteří to víme, musíme se snažit, aby bylo čím dál méně hříchů. A každému, kdo trpí, musíme pomáhat. Ježíšův přítel se musí přičinit o to, aby byl svět krásnější a život šťastnější. A když sám musí trpět, nebude nadávat, zuřit, nebude hledat pomstu, nepřestane mít rád ani ty, kteří mu škodí. Bude prosit za ně jako Ježíš na kříži.
Naučte se tomu! Modlete se každý den za ty, kteří vám nějak ublížili, kvůli kterým musíte snášet něco těžkého a nepříjemného. Tím se nejvíc přiblížíte Ježíši.
Nyní možná řeknete: "Ale co já mám z toho, já nechci skončit jako Ježíš." Jenže zatím ještě nevíte všechno o Ježíšovi. To nejradostnější a nejslavnější se dovíte příště. A taková sláva čeká i na každého jeho přítele.On nás miluje, obmyl nás od našich hříchů svou krví. (Zjev 1,6)
Mrtvoly popravených zločinců se obyčejně házely do společného hrobu. Skuteční zločinci nemívají přátele, kteří by je chtěli pohřbít. Ani se nikdo neodváží hlásit se k nim, aby nevzbudil podezření, že je snad jejich spoluviníkem. I Ježíše opustili téměř všichni. Někteří proto, že se zklamali, protože neprojevil svoji moc. A ostatní ze strachu, že i je chytí a umučí. Ale celý čas věrně při něm stála jeho matka Marie, pár žen a apoštol Jan. Ti se nebáli: Jejich láska k Ježíšovi byla silnější než strach. A našel se ještě jeden velmi odvážný muž, Josef Arimatejský.. Byl dokonce členem židovské velerady, ale on nesouhlasil s Ježíšovým odsouzením. Velmi ho trápilo, že nemohl zachránit Ježíše. Ale byl sám proti tolika. Chtěl tedy zachránit alespoň jeho mrtvé tělo, aby byl v hrobě, kam budou moci chodit jeho věrní si poplakat a položit kytičku květin: Nedaleko Kalvárie, kde byl Ježíš ukřižován, měl Josef Arimatejsky svoji vlastní hrobku. Byla to malá místnost, vytesaná ve skále. Tam chtěl Ježíše pochovat. Šel tedy směle k Pilátovi a požádal ho a povolení vzít si Ježíšovu mrtvolu. Pilát se jistě divil, vždyť to se mu ještě nepřihodilo, aby se takový významný muž hlásil k popravenému zločinci. Ale vyhověl mu, vždyť sám dobře věděl, že Ježíš byl nevinný.
Ježíšovo mrtvé tělo tedy sejmuli z kříže a pochovali do Josefovy hrobky. Otvor zavalili těžkým balvanem. Když to viděli ostatní členové velerady, rychle se vydali i oni za Pilátem a požádali ho, aby dal hrob hlídat. Báli se ještě i mrtvého Ježíše. Mnohému z nich totiž napadlo, Jak Ježíš kdysi řekl, že vstane z mrtvých. Co, když apoštolové ukradnou z hrobu Ježíšovo tělo a lid bude ještě i po smrti Ježíše oslavovat. Tak tedy hrob úředně zapečetili a postavili k němu ozbrojenou stráž. Na druhy den byla sobota a ještě navíc velikonoce. Mohli tedy už spokojeně slavit. Nenáviděný buřič Ježíš je už pryč! Mohou si žít jako předtím.
Co dělali tehdy Ježíšovi přátelé? Byli někde schovaní, aby i je nestihl Ježíšův strašný osud. Zklamali se v něm, že se dal takto potupně zabít. Nebyl tedy očekávaným Mesiášem a ani oni nevejdou s ním do vysněného slavného království. Nezbývá jim nic jiného, než se vrátit k rybářskému řemeslu.
Věrné ženy zase už jen čekaly na nedělní ráno, aby mohly jit k Ježíšovu hrobu. V sobotu nesměly přece jít tak daleko za město, byly by porušily předpis o svátečním klidu. Chtěly ještě otevřít hrob a natřít Ježíšovo tělo vonnými mastmi, jak to tam bývalo zvykem. Jen co začalo svítat, vydaly se tedy k hrobu. Zřejmě nevěděly, že byl zapečetěn a hlídán. Přesto i tak měly starost, kdo jim odvalí těžký balvan od vchodu do hrobky. Koho najdou tak brzo ráno?
Jaké však bylo jejich překvapeni, když našly kámen odvaleny a hrob prázdny. Co se mohlo stát? Kam se podělo Ježíšovo tělo? A tu jim oznamují andělé nejúžasnější novinu. Marně hledají Ježíšovu mrtvolu, protože JEŽIŠ ŽIJE !
Žije? Bylo by to možné?
Utíkají k apoštolům. Ti si však mysleli, že se tyto ženy od hrůz posledních dní pomátly.
Co se však stalo s vojáky? Vždyť římští vojáci byli velmi přesní při plnění povinností. Nikdy sice ještě nedostali takovou podivnou úlohu, aby hlídali hrob. Ale služba je služba, a kdyby rozkaz přesně nesplnili, čekal by je přísný trest. Tak tedy hlídali. Všude bylo ticho, nikdo k hrobu nepřišel celou sobotu. Až v neděli časně k ránu se najednou zjevila u hrobu zvláštní postava. Nebyl to člověk. Odvalil ten obrovsky kámen, jako kdyby to bylo pírko. Podívali se tedy do hrobu a v hrobě nikdo! Jen plátna, ve kterých byla zavinuta mrtvola. Co nyní? Co bude s nimi? Vždyť oni přece vykonali přesně to, co jim nařídili, a přesto je mrtvola pryč! Ale vždyť neviděli nikoho vejít! Co se tedy vlastně stalo? Zmocnila se jich taková hrůza, že nedokázali zůstat na tomto podivném místě. Věděli, že odejít ze stráže je velký vojensky přestupek. A přece utekli. Běželi ke členům velerady a sotva byli schopni vypovědět, co se stalo.
Tedy triumf Ježíšových zarytých nepřátel netrval dlouho! Pokoušeli se ještě zachránit se tím, čím se obvykle pokoušejí zachraňovat lidé nespravedliví a zákeřní, podváděním a podplácením. Už jim nic jiného nezbývalo. Dali tedy vojákům mnoho peněz a přikázali jim, aby všude říkali, jak usnuli a potom prý přišli Ježíšovi učedníci a ukradli jeho mrtvolu. A slíbili jim, že se nedostanou před vojensky soud za to, že na stráži usnuli.
Říká se, že lež má krátké nohy. Uhodli byste v čem? No, jestli vojáci spali, nemohli vidět kdo co ukradl. A když vědí, kdo ukradl tělo, nemohli spát! A na to tam byli, aby tomu zabránili! Jenže pro ty, co nechtějí uvěřit, že Ježíš znovu žije, je ještě i dnes tato nesmyslná lež dobrá. Ještě i dnes kdekdo tvrdí, že to učedníci ukradli Ježíšovo tělo a potom rozhlásili, že žije.
Jenže právě oni nejtížeji uvěřili v Ježíšovo vzkříšení. Zprávu žen považovali apoštolové za blouznění. Petr a Jan se šli podívat k hrobu, viděli, že je prázdny, ale to nebyl pro ně důkaz. Mezitím doběhla jedna z žen, Marie Magdaléna, a tvrdila, že Ježíše skutečně viděla nedaleko hrobu, i s ním mluvila. Prý jim vzkazuje, že přijde za nimi. I ostatní ženy ho údajně potkaly. Ale to všechno muži nebrali vážně. Dále byli zamyšleni, smutní a hluboce zklamaní. Dva učedníci to už nevydrželi a odešli pryč.
Cestou se k nim přidal neznámy muž. Dal se s nimi do řeči a vyptával se jich, proč jsou tak smutni: A tak se mu svěřili se svým žalem. Jak prý uvěřili, že Ježíš je Mesiáš, ale nyní zemřel strašnou smrti. Tak je konec jejich plánům, nadějím a víře. Některé ženy sice přišly s neuvěřitelnou zprávou, že žije, ale to přece není možné.
Neznámy muž jim začal vysvětlovat, že přece Mesiáš musel trpět, aby dokázal, že opravdu miluje všechny lidi. Vždyť dobré dokáže mít rád kdokoliv. Ale musel i vstát z mrtvých, aby bylo jasné, že zvítězil nad hříchem i nad smrtí. Aby mohl opravdu každého svého přítele dovést k Bohu.
Byl to Ježíš! Poznali ho při večeři. Tak tedy přece je to pravda! Běželi zpátky do Jeruzaléma k ostatním, ale i ti to už věděli. Ježíš se zjevil i Petrovi. Ten byl snad nejšťastnější, protože mohl Ježíše odprosit za to, že ho v strašné noci umučeni zapřel.43. Blažení, kteří neviděli a uvěřili
Dnes se pokusíme zase prožít chvíli s Ježíšem. Nyní už se vzkříšeným. Přidáme se k apoštolu Tomášovi, který nechtěl uvěřit, že Ježíš znovu žije, ani když mu všichni ostatní tvrdili, že ho přece na vlastní oči viděli, dotýkali se ho, jedl s nimi. Tomáš zůstal i dále zachmuřený a smutný. Pojďme se tedy za ním podívat!
Vychází z domu, kde se právě pohádal s ostatními apoštoly. Sedl si v zahradě pod strom. Je na něm vidět, že ho hádka rozrušila. Je bledý, brada se mu chvěje. Nervózně trhá stébla trávy a zase je zahazuje. Vyskočil, udělal pár kroků zpět k domu, ale asi si to rozmyslel a vrátil se zpět. Svalil se pod strom, hlavu zabořil do dlaní a zdá se, že vzlyká. Mám se odvážit jit k němu?
"Tomáši, co ti je, co se stalo?" - žádná odpověď. Asi vůbec nevnímá, že jsem zde. A po chvíli, jakoby sám pro sebe, říká: "To není možné! Ježíš přece zemřel a byl pohřben. Viděl jsem sice, jak křísil mrtvé. Ale sám sebe? To nemůže! A prý přišel do místnosti, přestože byly dveře zamčené. Tak tedy nemůže mít skutečné tělo. Vždyť skrze zeď nikdo a nic nemůže projít. To museli vidět nějakého ducha. Něco se jim asi zdálo. Už i oni ztratili rozum jako ty ženy!"
A proč přišel právě tehdy mezi ně, když jsem já tam nebyl? Jsem snad méně než ostatní? Když všechno ví, musí vědět, jak jsem ho měl rád a jak strašně trpím, protože ho už není. Vždyť právě proto jsem nemohl vydržet mezi ostatními, musel jsem odejít do samoty, abych se mohl vyplakat tam, kde mě nebude nikdo vidět.
Ne, nemohu tomu uvěřit! Dokud ho na vlastní oči neuvidím a nedotknu se jeho ran, neuvěřím. Ne, to se nedál
Ach, ale kdyby to tak přece byla pravda! To však je nemožné. Nyní mě asi zpozoroval. Zadíval se na mé a ptá se mě: "A ty tomu věříš? Věříš, že Ježíš žije?"
Co mu mám odpovědět? Věřím opravdu, že Ježíš žije?
Když někomu zemře blízky člověk, je smutný, vzpomíná na něj, prohlíží si jeho fotografie, čte jeho dopisy, ale nemluví s ním, nežije už víc s ním. - On je můj přítel. A dalo by se přátelit s mrtvým?
Lidé vzpomínají i na dávno zemřelé, všelijaké slavné spisovatele, panovníky, vynálezce, skladatele. Učíme se o nich ve škole. Připomínají se jejich výročí. Ale kdo je miluje? Anebo kdo je nenávidí? Ale kolik lidí dnes miluje Ježíše a kolik jich bojuje proti němu! Vždyť co všechno se dělá, abychom v něho nevěřili! K čemu by to všechno bylo, kdyby šlo o dávno mrtvého?
Kdyby byl zůstal v hrobě, celé jeho učení by přece nemělo smysl. A mohlo by potom trvat už dva tisíce let?
Ne, on určitě žije! Musí to byt pravda, že vstal z hrobu. Je to přece možné. On je Bohem, Pánem nad celým stvořením a neměl by mít moc nad tělem?
"Já tomu věřím!" To je moje odpověď Tomášovi i všem lidem. Tomáš pomalu vstává a odchází do domu. Jdu za ním. Jsou zde všichni apoštolové. Sedí okolo stolu. Tomáš si mlčky sedl též.. Chvíli je ticho.
A už je zde Ježíš. Všichni vstávají. Ježíš se dívá na Tomáše. Ten zbledl ještě víc. I on vstal, ale hned padl na kolena. Ježíš mu ukazuje rány, ale Tomáš se jich už nepotřebuje dotknout. Oči se mu rozzáří a volá: "Pán můj a Bůh můj!"
To je krásné oslovení! Ano, i pro mě jsi Pánem a Bohem. A jsi můj! Chci, abys byl vždy můj, abych tě neopustil, nezradil, nezapřel, abys byl opravdu MŮJ PŘÍTEL.
Nyní se Ježíš skláni k Tomášovi a říká mu: "Tomáši, uvěřil jsi, protože jsi uviděl. Ale blažení jsou ti, kteří NEVIDĚLI A UVĚŘILI."
To platí pro mě. Obrací se ke mně a říká mi: "Jsi šťastný a budeš šťastný, protože jsi uvěřil ve mě. Já opravdu žiji. Můžeš mě slyšet ve slovech Písma. Můžeš se se mnou spojit v proměněném chlebu. Můžeš mi pomáhat v každém trpícím člověku. A když mi zůstaneš věrný, jednou i ty VSTANEŠ Z MRTVYCH jako já.
I ty budeš mít takové tělo jako nyní já. Nikdy nebude nemocné, nebude bolet, nebude ani unavené. Nebude mu překážkou vzdálenost, bude se pohybovat rychleji než světlo. A světlo je též hmota. Nebude mu překážkou stěna, projde jí jako rádiové a televizní vlny, které jsou též hmota. O tom se budeš učit. Všechno, o čem se ještě dovíš z tajů přírody, co lidé dosud objevili a ještě objeví, jsem přece vymyslel a stvořil já. Já jsem Pánem nad tím.
Jen zůstaň věrně u mě a zažiješ nevídané a neslýchané zázraky. A radost, kterou ti já dám, se nikdy neskončí.Tímto se končí první část příručky. Další část bude vlastně rozvedením poslední meditace, tedy faktu, že Ježíš žije. A co Všechno z toho vyplývá pro ty, kteří neviděli a uvěřili. Bude to současně příprava na první přijetí svátosti smíření - Eucharistie.
44. Trojjediný Bůh
Ježíš tedy žije! Velká byla radost jeho přátel, když se s ním mohli znovu setkat, vidět ho, dotýkat se ho, vyprávět si s ním. Pokaždé, když Ježíš mezi ně přišel, řekl jim mnoho důležitého. Vysvětlil jim smysl svého utrpení a smrti. Objasnil jim celé svoje poslání. Přesvědčil je, že je opravdu Bohem, takže si uvědomili, že v jeho lidské podobě jim nabízí přátelství sám vznešený Bůh. Vyprávěl jim o svých dalších plánech s lidmi, tedy i s námi, protože nepřišel jen pro ty, se kterými se setkával po třicet let svého života, ale i kvůli nám. A proto potřeboval spolupracovníky, aby se i jiní dověděli o něm, aby ho mohli poznat, aby se s ním mohli setkávat. Dal tedy apoštolům velikou úlohu, aby šli do světa a vyprávěli všem lidem o něm a o tom, co je naučil. Slíbil jim, že zůstane s nimi, i se všemi dalšími lidmi navždy, dokud jen bude trvat svět.
Zůstal však s nimi jen čtyřicet dní po svém vzkříšení. Potom se rozloučil s apoštoly a vystoupil do nebe. Co nyní? Jak splnit všechno to, co od nich Ježíš chtěl? Jak to mají lidem povědět? Vždyť jsou jen prostí rybáři, a ne učení řečníci. Vyprávět velkým zástupům lidí, to přece není lehké! Jak začít? A kde? Zde, v Jeruzalémě má Ježíš mnoho nepřátel. Jak umučili jeho, mohou umučit i je. A odejít někam jinam? Těžko je jít mezi neznámé lidi. Budou jim věřit? Nevysmějí se jim?
Dokud byl Ježíš s nimi, bylo jim tak příjemně. S ním se ničeho nebáli. A když jim vyprávěl, co mají dělat, zdálo se jim to krásné, těšili se na to. Ale nyní, když zůstali sami, byli najednou bezradní. Zůstali tedy uvnitř, v pečlivě zamčeném domě. Přemýšleli, radili se, ale nic jim to nepomohlo. Cítili se ubozí, slabí a neschopní. Potřebovali nutně pomoc. A proto se modlili. Tak, jak je to naučil Ježíš.
Deset dní žili společně v modlitbách. Všechen svůj strach a pochybnosti vypověděli Bohu. Řekli mu, že opravdu chtějí splnit všechno, co od nich očekává, ale že nevědí jak. Úpěnlivě prosili o pomoc, o východisko. Důvěřovali Bohu, věděli, že když je Ježíš pověřil nějakým posláním, že jim určitě pomůže, aby ho mohli vykonat. Vždyť on přece dobře věděl, jací jsou slabí, neschopní, a jak málo mají odvahy.
Nezklamali se. Desátý den se v nich najednou cosi změnilo. Pocítili v sobě, že už vědí, jak mají jednat, a co bylo nejhlavnější - přestali se bát. Nevydrželi víc uvnitř, vyšli ven. Petr, který se ještě před nedávnem neodvážil přiznat ani obyčejné služce, že zná Ježíše, začal kázat velkému zástupu lidí o Ježíšovi. Vyprávěl tak přesvědčivě, že mnozí hned uvěřili a rozhodli se pro jiný život.
Jak se to mohlo stát? Co způsobilo takovou velkou změnu. Vždyť to byl ještě větší zázrak, než když kdysi ulovili za chvíli velké množství ryb.
Zázraky dělá jen Bůh. I tento zázrak udělal Bůh. Ale je to jiný druh zázraku, než ty, o kterých jsme dosud vyprávěli. Zkuste si vzpomenout.
Říkali jsme, že celé stvoření je vlastně zázrak, když například z jednoho zrníčka vyroste mohutný strom a když zlomená kost sama sroste. Ale největší zázrak je jistě to, že celý vesmír vznikl z maličkého zrníčka, menšího než prášek. To všechno způsobil Bůh. Takto se Bůh projevil ve stvoření jako Původce, tedy jako Otec všeho.
Víme však, že lidé vlastní vinou pokazili krásné stvoření. A pokazili si i vztah k původci všeho, k Bohu. Proto se Bůh rozhodl zjevit se lidem v lidské podobě - v Ježíši. Víme, jakými zázraky Ježíš dokázal, že je opravdu Bohem.
Apoštolové slyšeli každé slovo Ježíšova vyučování, byli při každém zázraku, přesvědčili se o jeho skutečném vzkříšení. Ale na to, aby byli schopni splnit poslání, kterým je Ježíš pověřil, musel Bůh způsobit v nich samotných, v jejich nitru zázrak, který je změnil. Bůh je naplnil svým Duchem. Duchem moudrosti, takže už věděli, jak mají mluvit. Duchem odvahy, že se ničeho nebáli. Duchem lásky, že toužili každému člověku dopřát to velké štěstí, které pocítili sami. Ten samý Bůh, který je Otcem všeho stvoření, je tedy i Synem, který se pro nás stal člověkem, a je i Duchem svatým, který nám dává nesmírně velké schopnosti. Říkáme to i tak, že jeden a ten stejný Bůh je ve třech Osobách jako Otec, Syn a Duch svatý. Proto se i žehnáváme "Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého", abychom si to připomenuli. A když chceme oslavit Boha ve všech jeho projevech, i v jeho otcovství, i v Ježíšově oběti, i v poslání Ducha svatého, řekneme: "Sláva Otci i Synu i Duchu svatému, jako bylo na počátku, tak ať je i nyní i vždycky i navěky věků." To je prastará modlitba, kterou denně oslovuje Boha nesmírné množství lidí. Od nynějška, když už znáte velké tajemství, že Bůh je jediný a současně trojí, tedy Trojjediný, vzpomeňte si na toto tajemství vždy, když se přežehnáte a modlíte se Sláva.
Nelámejte si však tím hlavu, jak je to možné. Trochu vám může pomoci, že například váš otec je nejen otcem vás dětí, ale i synem svých rodičů a maminčiným manželem. A je to stále tentýž člověk. Ale to je jen takový příklad, není to docela tak. My nemůžeme být tak moudří, jako Bůh, abychom ho mohli pochopit. Toto tajemství není na chápání, ale na obdivování. A čím víc se s Bohem spřátelíte, čím víc ho budete poznávat, tím víc ho budete i obdivovat.Když chceme dětem vysvětlit něco těžkého, můžeme použít osvědčený trik. Třeba jen tak mimochodem můžete prohodit, že byste jim ještě mohli něco k tomu povědět, ale že je to příliš těžké, že by tomu ještě nerozuměly. Je třeba se při tom pochybovačně tvářit, že to tedy nijak nepřichází v úvahu. Děti se začnou toho domáhat, horlivě slibovat, jak velmi budou dávat pozor, abychom to přece jen zkusili. Nakonec se dáme přemluvit, ale pod podmínkou, že se musí velmi soustředit, a jestliže to přece jen nepochopí, ať to pustí z hlavy.
Jeden Bůh ve třech Osobách je tajemství skutečně nepochopitelné a neproniknutelné. Ale asi nejlepší přirovnání máme sami v sobě. Dá se to zprostředkovat i dětem, ale jen s uvedenou přípravou. Schválně to není uvedeno v textu pro děti, ale jen jako možný doplněk těchto vysvětlivek pro vyučující. Nechť sami uváží, zda ho použijí.
Tedy. Já mluvím a současně se poslouchám. Jsme dva? Hovořící a poslouchající? Ne. Jsem jen jeden. Jednám a současně se pozoruji. Jsme dva? Ne.
Bůh sám sebe vnímá a pozoruje. Bůh Otec vidí sám sebe, tedy toho samého Boha. Říkáme, že Otec sám sebe vidí v Synovi. Je to ale tentýž Bůh, nejsou dva.
Když já pozoruji a posuzuji sebe, někdy se sám sobě líbím, jindy se na sebe hněvám. Sám mám vůči sobě nějaký vztah. Bůh Otec se vidí v Synovi jen jako nekonečné Dobro. Vztah mezi Otcem a Synem je tedy vrcholná Láska. Duch Otce a Syna je Láskou, třetí Osobou téhož Boha.Sláva Otci i Synu i Duchu Svatému, Bohu, který je, který byl a který přijde. (Zjev 1,8)
45. Svátosti jako znaky Božího působení
Ježíš skutečně žije. Proto vstal z hrobu, aby navždy zůstal člověkem nám blízkým. Zaručil, že vždy bude blízko každému, kdo v něho uvěří a stane se jeho přítelem.
Ale jak se může někdo stát Ježíšovým přítelem? Jak se má s ním stýkat? Nějak se to musí přece projevit i navenek. Jsme lidé a jsme zvyklí všechno vidět, slyšet, cítit. Ježíš to dobře věděl. Proto určil takové znaky, podle kterých vždy s jistotou budeme vědět, kdy se s ním určitě setkáme.
Podle čeho například poznám, že mě někdo příjme za přítele? Nu, pozve mě k sobě na návštěvu a nabídne mi nějaké jídlo. A to je znak přátelství.
Anebo podle čeho určitě vím, že se na mě maminka už nezlobí, když jsem něco provedl? No, když se usměje, když mě pohladí a řekne, že je to už v pořádku. To je též znak odpuštění.
Také je znakem úcty vstát a uklonit se. Znakem dobrých vztahů je podání ruky. Určitě jste si už všimli, že máme mnoho takových vžitých znaků, které si lidé sami určili a zvykli si na ně. A je to dobře, protože tomu každý rozumí i bez dlouhého vysvětlování.
Ježíš dobře věděl, jací jsme my, lidé. Jak těžké je pro nás setkat se s neviditelným Bohem. Jak potřebujeme nějaký takový ZNAK, který bychom mohli vidět, slyšet, pocítit, abychom docela určitě věděli, že nyní, v této chvíli působí Bůh. Potřebujeme to obzvlášť v rozhodujících chvílích života. Proto Ježíš jednou navždycky ustanovil několik takových pevných znaků. Pověřil apoštoly a jejich nástupce, aby těmito znaky dávali najevo neviditelné Boží působení.
Nyní jste možná zklamáni. Proč Ježíš ve svém viditelném lidském těle nechodí i dnes sám mezi námi, a proč pověřuje některé lidi, aby ho zastupovali? No, ale kdyby chodil všude tak, jako tehdy, před dvěma tisíci lety, mohl by být vždy jen na jednom místě. A to bychom se načekali, než by obešel celý svět a přišel až sem k nám. A kdyby i stačil přijít, měl by pro nás jen chviličku času. S každým osobně by se nemohl setkat. A přece on jako Bůh je určitě vždy každému blízko. Jeho vyvolení zástupci mají za úlohu dávat nám najevo některými znaky (znameními, úkony), že nyní, zde, v této chvíli se Bůh nějakým způsobem projevil. Ti zástupci vykonávají jen ten znak. Působí však sám Bůh a prostřednictvím toho znaku máme jistotu, co se opravdu stalo.
Určitě jste už mnohokrát pocítili výčitky svědomí. Trápilo vás, když jste vykonali něco zlého. Věděli jste, že nyní se na vás Bůh hněvá. Litovali jste, prosili jste Boha o odpuštění. Bůh odpustí hned, když někdo opravdu lituje. Jenže když nám to řekne Bohem pověřený zástupce, máme o tom jistotu. Dostaneme zjevný znak Božího odpuštění.
Znaky, prostřednictvím kterých Bůh působí přímo, kterými nám něco velkého a důležitého projevuje živý Ježíš, se nazývají SVÁTOSTI. Příště se dovíte, co určil Ježíš jako znak uzavření přátelství, kterou svátostí se člověk stane Ježíšovým přítelem.Je důležité, aby si děti od začátku vytvářely správný názor na svátosti jako na osobní setkávání s Kristem a v jejich udělovateli viděly zplnomocněného prostředníka. Je to prevence proti značně rozšířenému a velmi škodlivému názoru, že svátost (hlavně svátost pokání) je záležitostí mezi kajícníkem a knězem.
Děti, kdo z vás si ještě dovede vzpomenout, jak je to s dědičným hříchem? Určitě si ještě pamatujete, že jsme se učili, jak první lidé pokazili krásný svět a šťastný život v něm. Přitom ztratili i dobrý vztah k Bohu. A do tohoto stavu se narodili všichni jejich potomci. Děti se přece nemohou narodit jinde, než tam, kde jsou jejich rodiče. A tak se tedy každý člověk rodí do světa plného bolestných následků hříchů a daleko od Boha.
Vy však už víte i to, že Ježíš svou velkou láskou k Bohu a ke všem lidem změnil tento stav. Každý jeho přítel má otevřenou cestu k Bohu. Je blízký Bohu.
Nyní vám ale vidím na očích, že se vám na tom něco nezdá. Že mám pravdu? Asi vás napadlo, že přece Bůh je všude, a tak musí být každému člověku stejně blízko. Je to tak. Ale nejde o takovouto blízkost. Hned to pochopíte!
Představte si, že vejdete do přeplněného autobusu. Lidé jsou tam namačkáni. Nejblíže jsou mi ti, co jsou na mně skoro přilepeni. Ale jsou to docela cizí lidé, které jsem jakživ neviděl. Kdesi vzadu však zpozoruji kamaráda. Setkali se nám oči, usmějeme se na sebe. A najednou cítím, že v tom množství lidí je mi kdosi opravdu velmi blízký, přestože nestojí docela těsně vedle mě. Opravdu blízký mi je ten, kdo mě má rád, koho i já mám rád, koho znám a ke komu mám dobrý vztah.
Když mluvíme o tom, kdo je blízko a kdo je daleko od Boha, myslíme tím takovouto blízkost. Když se přátelím s Ježíšem, přátelím se s Bohem, mám ho tedy rád, proto se dostávám k němu blíž.
Ale co je znakem tohoto přátelství? Podle čeho víme, že patříme k Ježíši, že máme právo považovat se za jeho blízké přátele?
K tomu vám povím jeden příklad. Pavel se po prázdninách vychloubal, že byl u strýce na chatě. Vedle měl chatu známý umělec-malíř. Pavel se prý skamarádil s tímto slavným člověkem. Třída mu to nechtěla věřit. Ale on měl důkaz. Ukázal jim obrázek, na kterém byla nakreslená Pavlova tvář jako živá a pod ní věnování s umělcovým podpisem.
Znakem navázání přátelství s Ježíšem je KŘEST. Ježíš řekl, že kdo chce přijít do nebe, tedy k Bohu, musí v něho věřit a dát se pokřtít. A apoštolům přikázal, aby šli do celého světa a všude vyprávěli o něm, aby učili všechny lidi to, čemu je učil on. Kdo tomu uvěří, toho mají pokřtít. Tedy kdo uvěří, že Ježíš je pravý Bůh-Syn, který se pro nás stal člověkem a svou strašnou smrtí na kříži nám všem otevřel cestu k Bohu.
Křtem se člověk dostane velmi blízko k Bohu, protože patří Ježíši. A to jednou navždy. Má o tom v duši jakoby vlastnoruční Boží podpis. A ten už z duše nemůže nijak vymazat. Když se i později rozhodne žít jinak, když se z něho stane Ježíšův odpůrce a nepřítel, zůstane mu v duši znamení přátelství. Ale už mu neslouží ke spáse, protože toto přátelství zradil.
Už dva tisíce let uplynulo od doby, kdy Ježíš přikázal apoštolům a jejich nástupcům, aby chodili po světě, učili a křtili lidi. Dnes je tedy na celém světě mnoho pokřtěných. Říkáme jim křesťané. Ale ještě je i mnoho takových, kteří Ježíše neznají, nic o něm nevědí, a tedy žijí daleko od něho.
My patříme k těm šťastným, kteří už od narození nosíme v duši vzácný znak přátelství s Ježíšem. Naši rodiče chtěli pro nás to nejlepší, a proto nás dali pokřtít hned po narození.
Kdo z vás už viděl křest? Mnohému z toho jste asi nerozuměli, viďte? Nyní už ale budete vědět, jak je důležité a vzácné, co se při něm stane. Když někdy budete při křtu, všimněte si hlavně toho, jak kněz lije na hlavu dítěte vodu a přitom říká: "Já tě křtím ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého." Od té chvíle patří ten člověk Bohu.
Nás pokřtili jako nemluvňátka. Nic jsme o tom nevěděli. Tehdy jsme ještě nepoznali ani své rodiče, a přece jsme jim už patřili. Dítě pomalu roste a poznává všechno okolo sebe. A nejen poznává, ale naučí se i hodnotit a milovat. Čím je člověk dospělejší, tím víc pozná, tím správněji umí hodnotit, a tím má raději ty, kteří jsou k němu hodní. Dobrých rodičů si člověk váží a miluje je stále více.
Ten, kdo od narození patří Ježíši, musí ho též postupně poznávat. Proto se toto všechno učíme, proto si s ním vyprávíme v modlitbě, proto se snažíme chovat tak, jak si to přeje, žijeme s ním, a tak ho stále více milujeme. Musíme přece být stále lepšími přáteli s Ježíšem, když nosíme v duši vzácný znak křtu. Musíme splnit úlohu, kterou od nás očekává - odstranit hřích, aby bylo na světě méně trápení. Protože víme, že Bůh chce, abychom byli šťastni. První krok k tomu štěstí je svátost křtu.Jděte tedy, získejte za učedníky všechny národy, křtěte je ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého a učte je zachovávat všechno, co jsem vám přikázal. ( Mt 28,19-20 )
47. Eucharistie jako znak přátelského sebedarování
Děti, chtěly byste, aby Ježíš žil s námi nyní zde tak, jako před dvěma tisíci lety? Anebo abychom my žili tehdy a tam, kde se lidé mohli s Ježíšem setkávat, vyprávět, vidět ho, dát se od něho zázračně uzdravit, zažít zázračné utišení bouře, jíst z rozmnoženého chleba, vidět a dotýkat se jeho vzkříšeného těla? Proč to není možné? Vždyť Ježíš slíbil, že zůstane navždy s námi všemi. Myslel to snad jen tak, že když je Bohem, je proto vždy všude přítomný? Myslel na setkání v modlitbě, když my prosíme a on odpovídá tím, že splní naše prosby? Anebo když mu odpovídáme, protože nás nejdříve oslovil nějakým darem? Má nám stačit to, že máme zaznamenána jeho slova v Písmě svatém? Sdělil nám, že zůstane navždy mezi námi, jako ten, kdo potřebuje naši pomoc, tedy jako hladový, žíznivý, smutný, opuštěný, nemocný.
Ano, Ježíš zůstal takto s námi. Ale ještě i jinak, vzácněji a důvěrněji. Vymyslel takový způsob, aby mohl být v té jisté chvíli celý, ve svém oslaveném těle, kdekoliv na světě. Nikdo z jeho přátel nebude nikdy zkrácený tím, že se Ježíš právě věnuje jinému. Nemusí se bát, že na něj nezbude čas. Protože Ježíš může být se všemi najednou. Jak? Nu v další svátosti, která je znakem důvěrného přátelského spojení.
Jak si lidé nejčastěji prokazují přátelství? Dary. Mařenka dostala k narozeninám od kamarádky Helenky knížku. Ale doma měla už tu samou. Přece však nebyla tak úplně stejná. Bylo v ní sice napsáno to samé, obě dvě vypadaly navlas stejně, ale ta darovaná byla pro ni vzácnější, protože byla znakem přátelství. Co ji proměnilo v jinou? Nu to, že byla darovaná z lásky.
Ježíš se chtěl každému z nás darovat. Při poslední večeři před svým umučením dal apoštolům chléb a řekl: "Toto je moje tělo." Potom jim dal víno a řekl: "Toto je moje krev." Daroval jim sebe v podobě chleba a vína. Jeho láska a jeho snaha darovat se, proměnila chléb a víno, takže to už nebyl chléb jako předtím, i když vypadal stejně i stejně chutnal.
Helenka mohla změnit knížku jen v tom, že od nynějška ta knížka připomínala Mařence jejich přátelství. Ježíš je však Bůh. Všechno v celém vesmíru mu patří, sám to stvořil. Má neomezenou moc nad vším. Dokázal to zázraky. Cokoliv chtěl, to se hned stalo. Když tedy chtěl darovat sebe samého v podobě chleba a vína, hned to bylo pravda.
Podoba chleba a vína je způsob, jakým Ježíš zůstal navždy s každým svým přítelem. Je to znak, že je přítomný ve svém těle, které je skutečně živé, ale pro naše oči neviditelné. V něm se každému úplně daruje. Nedaruje nám tedy jen nějakou věc, která by nám připomínala jeho lásku, ale daruje sám sebe.
Zdá se vám to neuvěřitelné? Máte pravdu, je to opravdu těžké tomu uvěřit, protože to nedovedeme pochopit. Ale je něco nemožné pro toho, kdo z ničeho stvořil všechno?
Ale Ježíš také řekl při poslední večeři při proměnění: "Vezměte a jezte, toto je moje tělo. Vezměte a pijte, toto je moje krev." A apoštolové vzali, jedli a pili.
Ježíš to slíbil lidem už po zázračném rozmnožení chleba. Tehdy řekl nadšenému zástupu, že udělá ještě jiný, větší zázrak. Že jim dá jiný chléb - svoje vlastní tělo. A přitom řekl, že kdo nebude jíst tento chléb, nebude mít v sobě věčný život - tedy život v nebi. To jsou velmi vážná slova. Tehdy Ježíše mnozí opustili. Byli nadšeni, dokud se mohli bez starosti a bez práce najíst, to se jim líbilo. Ale takovéto řeči ne. Nedovedli pochopit, tak odešli. Apoštolové uvěřili Ježíšovým slovům, přijímali Ježíše tak, jak se jim nabídl, jak se jim dal. Všichni, kteří ho přijímali, poznali, jak jejich víra roste. Vždy více cítili, že mají v sobě jiný život. Život s Bohem, spojení s ním, přátelství s ním.
Živit se tělem a krví, skutečným živým tělem a krví, to je docela přirozené. Když jsme se před narozením ještě jen vyvíjeli v maminčině těle, žili jsme z jejího těla a krve, odtud jsme dostávali výživu, abychom mohli růst a sílit a abychom byli schopni přijít na svět a žít v něm. Proč by nás tedy nemohl živit Ježíš svým tělem a krví, abychom byli jednou schopni žít s Bohem v nebi v netušeném štěstí?
Chybu dělá každý, kdo nepřijímá tento největší Ježíšův dar, kdo ho odmítne jen proto, že ho nemůže pochopit. Dar je přece projev lásky, není tedy na chápání, ale na přijímání. A až ten, kdo ho přijímá, pozná jeho účinek.Ježíš řekl zástupům: "Já jsem chléb živý, který sestoupil z nebe. Kdo bude jíst tento chléb, bude žít navěky. Chléb, který já dám, je mé tělo, dané za život světa. (Jan 6,51)
48. Eucharistie jako společná hostina
Co udělá člověk, když chce být najednou s mnoha svými přáteli? Pozve je k sobě na návštěvu. Od nepaměti se to vždy spojovalo s pohoštěním, se společným jídlem. Připraví tedy svým hostům to nejlepší, aby jim ukázal, jak je má rád, jak mu záleží na tom, aby se dobře cítili. A přátelé zase tím, že pozvání přijmou, že přijdou, ukáží, že jim na hostiteli záleží, že chtějí být s ním.
Na hostině je hostitel najednou přítomný pro všechny celý. Kdyby pozval k sobě každého zvlášť, mohl by se věnovat jednomu jen chvíli. A takto se věnuje najednou všem. Každý slyší všechno, co říká, každý je mu stejně blízko, každý se může úplně nasytit, každý se může přesvědčit o jeho lásce a ochotě. Jen ten je ukrácený, kdo odmítne pozvání, anebo, když i přijde, pohoštění odmítne. Neposlouchá, nic si nevezme, nic nepřijme. Kdo sám nechce, nemůže být obdarován.
Hostina je tedy viditelným znakem přátelství. Přátelské posezení, kde se všichni dobře cítí, potěší se navzájem, kde se hostitel věnuje každému, to velmi sbližuje, utužuje přátelství, živí ho.
Ježíš věděl, že my, lidé, potřebujeme takové posilnění. Že bychom těžko dokázali stýkat se jen s neviditelným Bohem. Vždyť proto se stal člověkem, aby nám byl blízký. Všem, i nám dnes. Musel tedy vymyslet způsob, jak se viditelně s námi spojit. On sám po tom velmi toužil. Na začátku poslední večeře, když ustanovil tuto nejvzácnější svátost, přiznal se apoštolům, že se už nemohl dočkat této chvíle. Protože se těšil, že si bude moci posedět se svými nejbližšími, že jim bude moci projevit svou lásku, že se jim bude moci úplně darovat. Že každého posilní sám sebou, svým vlastním životem, svým vlastním tělem a krví.
Ježíš stále touží, aby se mohl darovat každému celý, a proto se dává v podobě hostiny. Tak může být pro každého celý. Proto každého zve na hostinu a každému říká: "Vezmi, jez a pij! Toto je moje tělo a krev. To jsem já celý, živý. Chci se s tebou tak spojit, abys mohl ze mě brát výživu, abys mohl růst a sílit. Potřebuji mnoho moudrých, mocných, šikovných a odvážných přátel, aby napravovali na světě škody, které způsobuje hřích. Potřebuji lidi, kteří budou dále rozšiřovat to, co jsem přišel oznámit lidem, kteří budou ochotní podle toho žít. To není lehké. K tomu je třeba mnoho síly a odvahy. Ale já tu sílu a odvahu mám. Ze mě si jí můžete nabrat a načerpat dost. Přijďte a posilněte se na této hostině!"
Ježíš zve každého, ale nenutí nikoho. Určitě mu je líto, když ho tolik lidí obchází, když nemají zájem. A určitě ho mrzí i to, když ti, co přijdou, se mezi sebou nesnášejí, mračí se na sebe. A samozřejmé ho velmi mrzí, když někdo přijde plný nenávisti, hněvu, závisti, zlosti, pomstychtivosti, zlomyslnosti, škodolibosti, lži a přetvářky. Na přátelské setkání jsou pozváni jen přátelé. Víme sice, jak laskavě se Ježíš choval k opravdu velkým hříšníkům. Museli však uznat svou vinu, litovat jí a chtít všechno napravit. Kdo se však nechce vzdát svého zla, nemá přístup na Ježíšovu hostinu.Ježíš jim řekl: "Amen, amen, pravím vám, nebudete-li jíst tělo Syna člověka a pít jeho krev, nebudete mít v sobě život. Kdo jí mé tělo a pije mou krev, má život věčný a já ho vzkřísím v poslední den." (Jan 6,53-54)
Z toho, co jste slyšeli o Ježíši, víte už, proč přišel na svět. Aby nám pověděl, jaký je Bůh. A potom i proto, aby nám oznámil, co si Bůh od nás přeje. A nakonec proto, aby nám dokázal svoji lásku. Aby dokázal, že nás má rád, přestože si to nezasloužíme, že chce jen naše dobro, naši záchranu. A to pro každého. Dokázal to nejvíc při svém umučení. Protože tehdy prosil o odpuštění, o záchranu, o nebe pro ty, kteří ho strašně mučili.
Víte i to, že Ježíš vstal z hrobu a žije. Žije pro nás. Všechno to, co řekl a udělal pro lidi, kteří žili s ním, chce říct a udělat i pro nás. I nás chce poučit o Bohu a o tom, jak máme žít, abychom se Bohu líbili. I nám chce dokázat svou lásku. I nám se chce darovat. Každičkému z nás jednotlivě. Ale jak je to možné?
Při poslední večeři proměnil chléb a víno ve své tělo a krev. Udělal to proto, aby mohl být přítomný i mezi námi. Aby se nám daroval, aby nás živil.
Když se daruje takto úplně celý, obětuje se vlastně stejně, jako kdysi na kříži. Protože i my ho často neposloucháme a ubližujeme mu. Vždyť řekl, že cokoliv uděláme druhým lidem, to jako kdybychom udělali jemu. A tak popřemýšlejme, kolikrát jsme ho už udeřili, vysmívali se mu, podvedli ho, urazili, odmítli mu pomoc. To všechno jemu. A on, co dělá? Vrací nám to? Pomstí se? Ne! Volá nás k sobě na hostinu, všechno odpouští a úplně se s námi spojí. Tak, že nám dává svůj vlastní život, abychom mohli žít věčně.
Zasloužíme si to? Jistěže ne. Stejně si to nezasloužíme, jako si nezasloužili odpuštění a lásku ti, kteří mu ubližovali, dokud žil na zemi. A proto, když se k nám laskavě chová, dělá totéž, co při svém umučení. Odpouští a daruje svůj život za nás, kteří ho urážíme.
Neumírá znovu na kříži, neteče znovu krev. Ale je to to samé. Protože my všichni jsme ho urazili a on stejně opět prosí i za nás svého Otce. Je to ta stejná láska, ta stejná oběť.
A víte, kdy se to stane? V kostele, když společně slavíme Ježíšovu nekrvavou oběť. Jmenuje se to eucharistická slavnost. Eucharistie je proměněný chléb a víno. Když Ježíš ustanovil eucharistii, pověřil apoštoly, aby v jeho jménu dělali totéž. Dal jim k tomu moc, která přešla na všechny kněze. Takže vždy, když kněz z Ježíšova pověření proměňuje chléb a víno, slavíme eucharistii, tedy zázračné proměnění. Někdy tomu říkáme i mše svatá. Ale správnější je označení slavnost, protože mít mezi sebou živého Ježíše, být s ním společně na hostině, spojit se úplně s ním, to je opravdu velká slavnost.
Tehdy je celý a živý přítomný právě pro nás. Hovoří k nám ústy kněze. Slyšíme jeho slova, jak jsou napsána v Písmě svatém. A potom zažijeme přesně totéž, co apoštolové při poslední večeři. Slyšíme z úst kněze Ježíšova slova "toto je moje tělo, toto je moje krev". Nakonec se nám sám daruje ve svatém přijímání. V té chvíli dokazuje největší lásku k nám. Dává nám sebe samého, přestože si zasluhujeme, aby nás odehnal. Ale on se naopak s námi spojuje, aby nás mohl představit svému Otci jako své přátele.
Eucharistická slavnost je tedy Ježíšova oběť, oběť kříže, ale za nás, kteří žijeme nyní. My můžeme vždy znovu prožívat totéž, co se stalo na Kalvárii, protože Ježíšova láska a ochota je vždy stejná a patří nám stejně, jako komukoliv na světě. Proto se tato slavnost slaví na celém světě. A vždy je to tentýž stejný Ježíš, celý a živý. Protože my všichni jsme na společné hostině s ním, kde je pro každého celý. Daruje se každému úplně. Obětuje se za každého, protože každého má rád. Každému chce odpustit. Každého chce dovést k svému Otci.Po této lekci by bylo velmi vhodné vzít svěřené děti na mši svatou někdy v týdnu, když je v kostele méně lidí. Najdeme si takové místo, kde by občasné tiché vysvětlování nerušilo okolí. Nejlépe je vzít současně jen dvě děti a posadit se mezi ně.
Při úkonu kajícnosti řekneme například: "Vzpomeň si, čím jsi se provinil a lituj toho." Když víme něco konkrétně, můžeme to připomenout.
Při bohoslužbě slova: "Poslouchej, co nám vzkazuje Bůh a snaž se to pochopit. Čemu nebudeš rozumět, vysvětlím ti doma." Při společné modlitbě můžeme děti vyzvat, aby se do ní zapojily. Příprava obětních darů: "Nabídni Bohu i svoje dary - dobré skutky."
Před proměněním upozorníme, co se stane a vyzveme, aby se vžily do této zázračné skutečnosti a poklonily se živému Ježíši. Do modlitby Otče náš ať se zapojí. Upozorníme na obsah slov "Pane, nejsem hoden" v souvislosti s jejich situací, že ještě nemohou přijímat, vyzveme děti, aby zatoužily celým srdcem přijmout Ježíše.
Nejdůležitější je tu osobní příklad, takže především já musím prožívat mši naplno sám za sebe. Těch několik upozornění musím udělat takovým způsobem, aby nerozptylovaly ani mne, ani děti, ale aby přispěly k soustředění.
Nestačí být na mši svaté s dětmi jen jednou, ale tak často, jak je to jen možné. Úmyslně neuvádíme zvláštní lekci, kdy by se vysvětlovaly jednotlivé části mše. Od prvního přijímání děti nás dělí ještě dvanáct lekcí. Na toto období by se měla naplánovat účast dětí na eucharistické slavnosti ve všední den, alespoň jednou týdně. Průběžným vysvětlováním, hlavně po skončení, by se měly děti blíže seznámit s průběhem mše a se způsobem, jak se ji aktivně účastnit.
Když je to vyučujícímu dostupné, je dobré přinést dětem pár nekonsekrovaných (neproměněných) hostií, malých i velkých. Ať si je prohlédnou, vezmou do ruky, ochutnají. Mohou si zkusit polknutí, což dělá dětem občas těžkosti. Cíl je však jiný. Děti mají zpočátku strach dotknout se hostií. Potřebují si však uvědomit, že před konsekrací to není nic posvátného. Děti si samy všimnou rozdílu v našem chováni, ale můžeme je na to zvlášť upozornit. Tuto příležitost je možno využít i při rozhovoru o tom, že konsekrací nenastane taková změna, kterou bychom mohli zpozorovat. Že nepocítí Ježíšovu přítomnost tak, jak si ji představují. V tu musí věřit. Přesvědčí se o ni až z účinku, ale též ne ihned."Kdo jí moje tělo a pije mou krev, zůstává ve mně a já v něm." (Jan 6,56)
Na hostinu se zvou jen přátelé. Už jsme o tom mluvili, že i na eucharistickou hostinu zve Ježíš jen své přátele. Kdo je však Ježíšovým přítelem? Jaký musí být jeho přítel?
Tedy především musí věřit, že Ježíš je Boží Syn. Musí být pokřtěný, tedy musí mít v sobě znak přátelství s ním. No a musí i opravdu tím přítelem být. To znamená, že nesmí být s ním rozhněvaný. Ježíš se nikdy s nikým nehněvá z vlastní vůle. Chce se vždy s každým člověkem přátelit, protože on má vždy každého rád. Ale na přátelství jsou potřební dva. Marně jeden chce, marně jeden má rád, když ten druhý odmítá, dělá schválnosti, uráží. Ježíšovým přítelem tedy nemůže být ten, kdo ho nějak urazil. Všechno, co Ježíše uráží, je HŘÍCH. Hřích je překážkou přátelství s Ježíšem. Když nosím v duši křestní znak tohoto přátelství, nemohu se tímto znakem prokázat, jestliže ho mám hříchem celý zašpiněný, doškrábaný a otrhaný. Mohu se tak objevit na Ježíšově slavnostní hostině? Nemohu, protože dokud jsem v takovém stavu, nejsem jeho přítelem, a tedy nepatřím mezi pozvané.
Ale jak to mám vědět, jestli patřím, anebo nepatřím mezi pozvané? Jak zjistím, jestli je můj křestní znak přátelství nepoškozený? To jsou velmi důležité otázky. Protože jsou rozhodující pro naše přátelství s Ježíšem, pro celý život s ním a vlastně pro celou věčnost. Protože do nebe, do věčné radosti zavede Ježíš jen své přátele.
Víme, že Ježíš miloval i hříšníky, že se s nimi stýkal. Ochotně a rád jim odpouštěl. Ale jen těm, kteří uznali svou hříšnost, litovali a rozhodli se žít jinak. Vzpomeňme si na Zachea, na hříšnou ženu, na podobenství o tom, jak se modlil v chrámě farizej a jak celník.
Na to, abychom mohli poznat, uznat a litovat své hříchy, musíme vědět, co všechno uráží Boha, co si od nás přeje, co nám přikazuje a co zakazuje. Musíme tedy vědět, co všechno je hřích.
Mluvili jsme už o přikázáních, které Bůh dal lidem prostřednictvím Mojžíše. A znáte i Ježíšův velmi jednoduchý příkaz, ve kterém je zahrnuté vlastně všechno! Boha milovat nadevšechno a každého člověka jako sebe. Pamatuješ si ještě, jak jsme si na jednom dni chlapce Petra ukázali, jak je třeba tento příkaz chápat. Jenže Petrův den není náš den. Každý z nás žije v jiném prostředí a v jiných podmínkách. Proto bude dobré, když si ještě podrobněji rozvedeme všechny Boží příkazy, abychom vždy věděli, co se Bohu líbí, a co ne. Kdy je s námi spokojen, a kdy ne.
Jenže stačí pro přátelství vědět, co má přítel rád a co ho uráží? Určitě ne. Potřebujeme i vědět, jak se můžeme znovu smířit. Mezi lidmi to bývá někdy velmi těžké. Jsou lidé, kteří se dokáží hněvat velmi dlouho. A i když se smíří, nezapomenou na urážku a každou chvíli ji připomínají. Určitě jste to už zažili. Všechno bylo odpuštěno, všechno bylo znovu jako předtím. Ale při nejbližším přestupku jste to dostali: "Už zase? Vždyť jsi to už jednou udělal!"
Bůh odpouští jinak. Když on odpustí, to je tak, jako kdyby se nikdy nic nebylo stalo. A když i tisíckrát odpustí, vždy je všechno to předešlé úplně vymazáno. Bůh při odpouštění každého přijme tak, jako kdyby se v té chvíli narodil. A křestní znak přátelství je znovu čistý, třpytivý, jako kdyby byl docela nový.
Zase vidíte, že Ježíš je tím nejlepším přítelem, jaký jen může být. Protože všechno jde skrze něho, hlavně to odpuštění. Jak, to se dovíte. Ale dříve je důležitější vědět co nejpřesněji, čím vším vlastně Boha urážíme, čím zmenšujeme, anebo dokonce ničíme přátelství s ním. A přece, co to stálo Ježíše, aby pro nás toto přátelství získal! Proto určitě budete velmi pozorně poslouchat, když si příště začneme podrobně probírat všechna přikázání.Milostivý a milosrdný je Pán, shovívavý a nesmírně dobrotivý. Nejedná s námi podle našich hříchů, ani podle našich vin nám neodplácí. (Ž 103,8-10)
První, druhé a třetí přikázání
V prvních třech přikázáních, které Bůh oznámil lidem prostřednictvím Mojžíše, se mluví o tom, jak se máme chovat k Bohu. Ježíš nám řekl, že Boha máme milovat víc než všechno ostatní. Vždy ve všem mu máme dát přednost. Proto si budeme velmi pozorně všímat, co od nás Bůh žádá v prvních přikázáních Desatera.Bůh promluvil k Mojžíšovi takto:
"Já jsem Pán, Bůh tvůj, nikomu jinému se neklaň, jen mně! Měj v úctě moje jméno!
Šest dní pracuj, ale sedmý den zasvěť mně!"Bůh si tedy především přeje, abychom jeho jediného uznávali za svého Pána. A Ježíš nás naučil, že Bůh je dokonce naším Otcem. To znamená, že to on nás chtěl mít, vymyslel nás, stvořil, daroval nám svět, stará se o nás s láskou a těší se na nás v šťastné věčnosti, kterou pro nás připravil. Každý, kdo tomu nechce uvěřit, uráží Boha. Můžeme ho ale urazit i my, kteří v něho věříme? Čím? Například pověrčivostí. To asi víte, co to je, že?
Jsou lidé, a je jich mnoho, co věří na všelijaké hlouposti. Když potkají kominíka, chytí se za knoflík, aby prý měli štěstí. Když se jim zdá o malých dětech, to prý budou mít starosti. Třináctého by nejraději nevyšli z domu, protože to je prý nešťastný den. Věří, že když budou nosit na krku podkovu anebo čtyřlístek, uchrání je to před neštěstím. Dávají si vykládat karty, hádat z ruky a věří, že se podle toho dá určit budoucnost. Určitě jste se už s něčím takovým setkaly. Děti to vidí u dospělých a uvěří tomu též. A tak si potom někdo myslí, že dostal špatnou známku ne proto, že se neučil, ale proto, že ráno vykročil levou nohou. Jeho mužstvo vyhrálo zápas proto, neboť kapitán měl v kapse účinný talisman. Výlet mu pokazila bouřka, protože přešla přes cestu černá kočka. Šel na červenou, ale auto ho srazilo ne kvůli jeho lehkomyslnosti, ale proto, že to bylo v pátek. Věří na všelijaké šťastné a nešťastné dny, čísla, znamení a co já vím, na co všechno.
A nyní uvažujte. Bůh je tvůrcem celého vesmíru. On to vymyslel a zařídil, aby hvězdy měly své přesné dráhy. I to, že naše Zem se otáčí okolo Slunce tak, aby se den střídal s nocí, aby bylo jaro, léto, podzim a zima, aby bylo i obilí na chléb, i květiny pro radost. Bůh určuje úlohu každému nejmenšímu broučku a stará se i o to, aby z malého semínka vyrostl velikánský strom. Bůh všechno řídí od největšího po nejmenší. Nemáme takové silné dalekohledy a mikroskopy, abychom dohlédli tak daleko a mohli pozorovat i tak malé věci, které všechny vidí a stará se o ně Bůh. A počasí by se snad mělo řídit nějakou kočkou, kominíkem, anebo podkovou? Kdo tomu opravdu věří, je nejen velmi hloupý, ale i uráží Boha. Protože tím dokazuje, že vlastně nevěří v jeho moc a dobrotu.
Kdo však chce věřit a ctít Boha tak, jak to on vyžaduje, musí ho stále víc poznávat. Hřeší tedy i ten, kdo neposlouchá a nedává pozor, když se mluví o Bohu a o náboženství. Kdo se o to nezajímá, nechce to vědět, nepovažuje to za důležité. To je tak, jako kdyby přímo řekl Bohu: "Co je mi po tobě!"
Podobně se staví k Bohu ten, kdo se nemodlí, tedy kdo s Bohem nemluví. Všechno, co má, je od Boha, je to jeho dar. I to, že je vůbec na světě. Ale nevšímá si Dárce toho všeho, neděkuje mu, nehledá ho, odmítá ho, neuznává. A to je vlastně opak prvního Božího příkazu: "Klaněj se mi". Neboť co to znamená, klanět se? To není klečení. Ačkoliv i tím prokazujeme úctu, když se ukloníme, klekneme si. Klanět se Bohu znamená uznat jeho velikost a moc.
V druhém přikázáni Bůh žádá od nás úctu. A to byste snad uhodly i samy, jak se proti tomuto příkazu prohřešujeme.
Představte si, že byste slyšely někoho vyslovovat jméno toho, koho si velice vážíte a máte velmi rádi, jako nadávku, a to jen tak, mnohdy bez příčiny, anebo jen aby si ulevil v hněvu. A řekněte, kdy nejčastěji slyšíme vyslovit jméno Bůh a Ježíš? No právě takto neuctivě, ve hněvu. A snad to i vy říkáte. Je to projev úcty? Ne, to musí velmi urážet dobrého a laskavého Boha. Uráží ho i každý posměch z náboženských projevů.
Je třeba též připomenout, že ten, kdo neuctivě vyslovuje Boží jméno a jméno Ježíše, dává špatný příklad druhým, pohoršuje je.
Třetí přikázání se týká svěcení neděl. V neděli nemáme pracovat, když to není velmi nutné. Samozřejmě, že například lékaři, ošetřovatelky, i řidiči v autobusech, pracovníci v elektrárnách musí pracovat i v neděli. Ale kdo může, má odpočívat, aby mohl následující týden ještě lépe pracovat. Bůh si však přeje, abychom neděli věnovali jemu. On dobře ví, že přes týden, když máme mnoho povinností, sotva stačíme myslet na něho. Ale na koho nemyslíme, s kým se nesetkáváme a nemluvíme, na toho rychle zapomeneme. Tak bychom zapomněli i na Boha, a to by bylo naše největší neštěstí. Neděli tedy musíme využít na setkání s Bohem.
Vy už víte, jak různě se můžeme setkat s Bohem. Ale ze všech setkání je nejvzácnější setkání při eucharistické slavnosti. Protože tam nejen slyšíme jeho slovo, ale docela se s ním spojíme v eucharistické podobě jeho Syna, našeho nejlepšího Přítele a Bratra - Ježíše.
Proti tomuto příkazu se prohřeší tedy každý, kdo v neděli nepřijede na eucharistickou slavnost. Netýká se to samozřejmě těch, kteří nemohou přijít kvůli nemoci, anebo mají vážnou povinnost. Hřeší i ten, kdo z nedbalosti přijde pozdě, kdo se tam chová nepozorně a neslušně anebo schválně myslí na něco jiného. Tím přímo uráží vzácného hostitele, kterým je sám Boží Syn.
Neděle je slavnostní a radostný den i proto, že v tento den si připomínáme zmrtvýchvstání našeho Spasitele Ježíše.My přece víme, že je jediný Bůh Otec, od něhož je všechno a my jsme tu pro něho, a jediný je Pán Ježíš Kristus, skrze něhož je všechno, i my jsme skrze něho. (srov. 1Kor. 8,6)
Kdo z vás si ještě pamatuje na vyprávění o Honzíkovi a o stavebnici? Mluvili jsme o tom hned na začátku. Připomeňme si to!
Honzík dostal od dědečka krásnou velkou stavebnici. Dědeček ho upozornil na to, že s chemickou části si může hrát, jen když si přečte a přesně dodrží návod. Jinak to může být nebezpečné. Honzík a jeho kamarád neposlechli příkaz a stalo se neštěstí. Ale ani výrobce, ani dědeček nechtěli tím příkazem omezovat děti, chtěli jen jejich dobro.
Z tohoto příběhu jsme si vyvodili, že i Bůh nám svými příkazy dává vlastně návod na to, jak žít šťastně. Nechce nás obrat o radost, ba naopak, stará se právě o to, abychom si sami nepokazili radost ze života na světě, který je přece velmi krásný a nadevšechno bohatý. Vždyť co všechno jsme už v něm objevili!
Dnes si nedovedeme představit život například bez elektřiny, bez rádia a televize. Ale elektrická energie existovala i tehdy, když ještě člověk žil v jeskyni, lovil zvěř primitivními nástroji a ohříval se u ohně. Už i tehdy existovalo vlnění, kterým se dnes přenáší zvuk i obraz a zachytáváme ho v rádiovém a televizním přijímači. A co všechno je ještě ve světě skryté! Kdybychom tak nyní usnuli na několik set let, nestačili bychom se divit, jak jinak by potom svět vypadal. Co všechno ještě člověk objeví! Ale jen objeví, tedy najde to, co Bůh připravil a vložil do něho od první chvíle stvoření.
Vy však dobře víte, jak člověk využívá objevů i ke zlému. Kdysi, když si primitivní člověk zhotovil první nůž a sekeru, byl to velký pokrok. O co snáze mohl získat potravu, lovit zvěř, stáhnout kůži, rozřezat maso, připravit dřevo na oheň. Mohl se lépe bránit nebezpečným zvířatům i zhotovit si úkryt před deštěm a větrem. Ale tím stejným nožem a sekerou možná zranil, anebo dokonce zabil i jiného člověka, kterému záviděl lepší kořist. A už zde byla bolest a neštěstí. Rodina ztratila živitele a ochránce! A o co strašnější je dnešní zabíjení moderními zbraněmi! Protože nejde o jednu rodinu, ale o celé země!
Zkuste si všimnout okolo sebe, ve vaší rodině, v domě, mezi známými, ve škole, ale i v knihách a v televizi, proč lidé nejčastěji trpí! Maminka je smutná, protože jsi byl k ní drzý. Otec je rozhněván,
protože někdo ukradl z auta stěrače. Děti u sousedů žijí v bídě, protože je otec opustil a máma je lenivá, nestará se o rodinu. Stařeček z přízemí musí jít do domova důchodců, protože děti se o něj nestarají a sám už nemůže. Paní pokladní na poště je zoufalá, protože jí chybějí peníze, někdo ji podvedl. Zabil se mladý člověk, protože jel na motorce opilý. Spolužák těžce onemocněl, protože fetoval. Lidé umírají hladem, a přitom mnozí jídla vyhazují. Nejsou peníze na léky a na nemocnice, ale je dost peněz na výrobu zbraní.
Kdyby lidé dodržovali Boží návod na užívání života a světa, nebylo by bolesti ani trápení. Bůh v přikázáních chce zabezpečit každému pokojný a šťastný život. Když totiž mně zakazuje krást, zakazuje i druhým okrást mě. Když zakazuje zabít, chrání i můj život. Mně přikazuje mluvit vždy pravdu, ale chce i to, abych se mohl spolehnout na to, co řeknou jiní. Dětem přikazuje ctít rodiče a rodičům zase přikazuje starat se o děti, protože chce, aby děti měly všechno, co potřebují pro svůj vývoj.
Když slyšíme slovo "příkaz, přikázání, zákaz", připomíná vám to určitě příkazy, které slyšíte od rána do večera doma i ve škole. Říkají vám: "Toto udělej, tamto nesmíš." Zřídka vám však někdo vysvětlí, proč to tak musí být. Většinou i tyto příkazy a zákazy chtějí vaše dobro, ale bez vysvětlení máte zřejmě dojem, že vás chtějí jen sekýrovat. Takový dojem mají mnozí dospělí lidé z Božího přikázáni, a proto je neradi a neochotně plní. My si budeme velmi podrobně probírat každé přikázání. Když budete dávat pozor a trochu se nad tím vždy i zamyslíte, přijdete sami na to, že všechna přikázání jsou jen projevem velké Boží lásky a starostlivosti o nás.
První tři přikázání jsme si už probrali minule:1. Já jsem Pán, tvůj Bůh! Nebudeš mít jiných Bohů mimo mne, abyses jim klaněl.
2. Nevezmeš jména Božího nadarmo.
3. Pamatuj, abys den sváteční světil.
Ostatní jsou:
4. Cti otce svého i matku svou.
5. Nezabiješ.
6. Nesesmilníš.
7. Nepokradeš.
8. Nepromluvíš křivého svědectví proti bližnímu svému.
9. Nepožádáš manželku bližního svého.
10. Nepožádáš ani majetek bližního svého a ani nic, co je jeho.V textu mluvíme o fetováni. Žel, i u nás se už vyskytly případy fetování dětí mladších deseti let. Proto je třeba zavčas tuto věc vážně vysvětlit a varovat před tímto strašným zlem. Když vedeme dialogický způsob vyučování, děti určitě projeví zvědavost při tomto slově. Třeba jim velmi jasně a důrazně vysvětlit, co je fetováni a jak je nebezpečné. (Vdechování prchavých látek, zpravidla různých čistících prostředků, barev a lepidel, které omamují a vyvolávají příjemné představy a pocity. Je to ale velmi nebezpečné, protože rychle dochází k těžkému poškození jater, což zanechává trvalé vážné následky na zdraví.)
Velmi pravděpodobně se děti zastaví i při šestém přikázání, protože termín "smilstvo" zřídka znají. Uspořádání témat staví na tomto spontánním zájmu, proto jako první budeme probírat právě toto přikázání. Z něho totiž vyvodíme potřebu úcty k rodičům. Správné sexuální poučení by mělo vyvolat jednak obdiv k Bohu a současně poznat závislost dětí na rodičích a úzkou spojitost s nimi.Šesté a deváté přikázání
Vyučující se nemá tohoto tématu bát. Nemusí se ho bát, když má sám jasno v sexuálních otázkách, když se na pohlavní život dívá z Božího hlediska. Musíme překonávat všeobecně rozšířený, nezdravý a nedůstojný postoj v této oblasti. Jako kdyby všechno, co se týká sexu, bylo něčím zakázaným, neslušným, o čem se nemluví (a když, tak oplzle).
Ideální by bylo, kdyby byly děti poučovány o sexuálních otázkách od nejútlejšího věku přiměřeně jejich chápání, ale vždy pravdivě. Proč by například dvouleté dítě nemohlo vědět, že mamince proto roste bříško, protože je v něm děťátko. Těšilo by se, podílelo by se na radostném očekávání a již by se budoval sourozenecký vztah. Tradiční čápi už děti nenosí, protože moderní rodiče je kupují v porodnici. A potom se diví a pohoršují, když je začne dítě přemlouvat, aby šli plačící novorozeňátko vyměnit. Vždyť je to docela logická reakce.
Uvedený návod staví, jako vždy, na předpokladu, že dítě neví vůbec nic. Dá se však stejně dobře použít, i když nějaké znalosti má, ať jsou správné, anebo pochybné. Při tomto poučení je nejdůležitější ZPŮSOB PODÁNÍ. Vyučující ať si dá pozor, aby mluvil tak jako jindy. Nesmí připustit žádné rozpaky. Nejde totiž tolik o zprostředkování znalostí, jako spíše postoje. A ten se nevyučuje, nepřednáší, ale odevzdává a přebírá.
Závisí výlučně na vyučujícím, jestli si na toto téma rozdělí děti podle pohlaví, případně je poučí individuálně. Přimlouváme se však za to, aby se nic neměnilo na obvyklém způsobu. Neměl by se totiž v dětech vyvolat dojem, že toto téma je nejdůležitější, anebo že by bylo jiné než ostatní.Myslím, že jste z Desatera všemu nerozuměli. Slovo "nesesmilníš" jste jistě ještě neslyšeli. No a člověk přece nemůže zachovávat něco, čemu nerozumí. Tak si vysvětlíme nejdřív toto přikázání. Bude to trochu déle trvat, ale je to velmi zajímavé.
Vy už víte, že přikázání jsou jakoby návod na správné používání toho, co nám Bůh daroval. Přikázání nám dal proto, abychom se vyhnuli neštěstí. Aby se nestalo něco takového, o čem psaly nedávno noviny.
Babička z vesnice přišla na návštěvu do města, do moderního bytu. Nedovedla zacházet s plynovým vařičem a nikoho nenapadlo, aby ji poučil. Babička zůstala v bytě sama. Chtěla si něco přihřát a nevěděla jak, tak to různě zkoušela. Otevřela plyn, ale nedovedla ho zavřít. Nechala to tedy tak a odešla do pokoje. Naštěstí, protože by byla přišla o život. Plyn totiž unikal a babička nic netušila. Cítila sice zápach, ale myslela si, že to jde z ulice. Vždyť v městě často něco páchne. Potom zazvonil listonoš. Elektrická jiskra způsobila výbuch. Celá kuchyň byla v troskách. To způsobil plyn, který jinak dobře slouží člověku, když s ním dovede správně zacházet.
Bůh nestvořil a nevymyslel nic špatného. Všechno, co nám dal, má svůj účel. Tak nám dal ruce, abychom mohli pracovat, oči, abychom viděli, uši, abychom slyšeli, ústa, abychom mohli jíst a mluvit. Máme plíce k dýchání a žaludek k trávení. Jsme tak vybavení, abychom měli všechno, co potřebujeme pro život. Ale nejen pro vlastní život, ale i pro vznik nového života. Tomu dost dobře nerozumíte, že? Nu, dávejte trochu pozor, pokusím se vám to vysvětlit.
Víte, že všechno se časem opotřebí, zestárne a zahyne. Na jaře a v létě všechno roste, kvete, dozrává. A potom květy odkvetou, listy se stromů odpadnou, tráva uschne, všechno okolo zpustne, přijde zima. Když napadne sníh, příroda jako kdyby zemřela. Ale na jaře se zase probudí život. Naroste nová tráva, rozkvetou nové květy, dozraje nové obilí. Z čeho? No přece ze semínek, ze zárodků života, které dozrály v tom, co zahynulo.
I každý člověk jednou zemře. Nejvíc se dožije sto let. Někdy slyšíme i o starších, ale to je velká vzácnost. Za sto let jistě z nás už tady nikdo nebude. Ale lidé budou. Jiní, noví lidé. Naši předkové už zde nejsou, ale jsme zde my. A my pocházíme z nich. Jak? Jak se odevzdává lidský život? To přece musí být ještě větší zázrak, než když vyroste znovu pšeničný klas. Bohu nejvíc záleží na člověku, vždyť ho určil za pána celé přírody. Je to vidět i z toho, jaký způsob vymyslel Bůh pro vznik nového lidského života.
Určitě víte, z čeho vyroste strom. No, ze semínka. Například ořech, ten mohutný strom, na kterém je každý rok mnoho chutných ořechů, vyrostl z jediného ořechu. Strom je tedy jakoby otcem všech stromů, které vyrostly z jeho ořechů. Jenže stará se takový ořech nějak o mladé stromky? Opatruje je, poučuje, chrání? Ne, protože to není potřeba.
Kuřátko se vylíhne z vajíčka, které snesla slepice. Slepice je tedy matkou malých kuřátek. Také se o ně stará, ale jen krátkou dobu. Jen potud, pokud nevyrostou natolik, aby se uměla o sebe postarat.
A co myslíte, jak dlouho potřebuje lidské mládě rodiče? Kdy se dokáže postarat samo o sebe? Víte určitě, jak vypadá takové novorozeňátko, jak je bezmocné, kolik péče potřebuje. Ale mohlo by už takové, povězme, pětileté dítě žít samotné? Dovede sice mluvit, chodit, snad by si koupilo i nějaké jídlo, ale to není všechno. A desetileté? Neumřelo by hladem, ale asi by zůstalo nevzdělané a nevychované. Lidské mládě potřebuje dlouhou péči, opatrování a výchovu. Nato, aby z něho byl opravdu řádný člověk, potřebuje oba rodiče tak do osmnácti-dvaceti roků. Děti, které ztratí jednoho anebo oba rodiče, jsou velmi ochuzené. Jak ubohé jsou i takové děti, jejichž rodiče nežijí v lásce, porozumění a v pokoji!
Bůh se obdivuhodným způsobem postaral o to, aby život šel dále, aby byli na světě vždy další lidé. A když každý nový člověk potřebuje mnoho péče, zařídil to tak, že jsou ke vzniku člověka potřebí dva. Člověk totiž vznikne i z vajíčka; i ze semínka. Do těla ženy vložil Bůh vajíčka a do muže semínka. Když se spojí vajíčko se semínkem, vznikne člověk. Nejdřív menší než prášek. Ale už je v něm všechno. I to, jestli to bude děvčátko, anebo chlapeček, jaké bude mít oči, vlasy, postavu i povahu. A protože polovička z toho pochází z těla matky a polovička z těla otce, podobá se dítě v něčem mamince a v něčem otci.
Ale poslouchejte dále, jak je to zařízeno, aby takový maličký človíček, menší než makové zrnko, mohl růst. Z čeho naroste, když nemá ještě ústa, aby mohl jíst?
V těle ženy, v spodní části břicha, jsou uložená malá vajíčka. Když se některé spojí s mužským semínkem, v té chvíli se celé tělo začne starat o tohoto drobného človíčka. Z maminčina těla dostává výživu, takže může růst. Leží ve velmi pohodlné postýlce, měkce vystlané a chráněné z každé strany. Vždyť je takový malinký, že kdybychom ho měli někde venku, zašlápli bychom ho, a ani bychom o tom nevěděli. Zde je pěkně schovaný a maminčino tělo se stará o všechno. Človíček roste rychle. Za devět měsíců je z něho už řádné dítě, se vším, co má mít. .Má už pořádné plíce, takže může začít samo dýchat. A má i ústa a žaludek, takže může jíst. Může, tedy přijít na svět. Pro maminku nastane tehdy těžká chvíle. Dítě se totiž pomalu, hlavičkou napřed, vytlačí z maminčina těla ven skrze malý otvor, který se musí velmi roztáhnout. Aby se mamince anebo dítěti něco nestalo, pomáhají při tom lékaři a sestry, a proto maminky chodí do nemocnice, když pocítí, že se už má dítě narodit.
Proto maminka tak velmi miluje svoje dítě, protože je to vlastně jakoby kus z jejího těla. Narostlo z ní, žilo v ní skoro celý rok. Proto se o něj stará a chrání ho, jako sebe samu. Takové malé nemluvňátko by zahynulo, kdyby se o ně nikdo nepostaral. A maminka, která to malé batolátko velmi miluje, to dělá opravdu ochotně a ráda. Vidíte, jak to Bůh moudře zařídil? A to není všechno! Dítě potřebuje nejen mámu, ale i otce. A hlavně potřebuje, aby se všichni měli rádi, protože jen v takové rodině je dítěti nejlépe. Proto vložil Bůh do srdce muže a ženy vzájemnou náklonnost, lásku a touhu, aby mohli spolu žít.
Dokud jste děti, hrajete si spolu, chlapci i děvčata, a někdy se i pobijete. Až dorostete, zpozorujete v sobě nějakou změnu. Děvčata i chlapci se začnou na sebe dívat jinak. Někteří se do sebe zamilují. Jedno děvče a jeden chlapec najednou zjistí, že jim je spolu dobře. Častěji se setkávají a lépe se poznávají. Když se mají opravdu rádi a když už mají svoje zaměstnání, takže mohou založit rodinu, stanou se manželi. Slíbí si, že budou spolu žít celý život, že si budou pomáhat a starat se o děti. V té chvíli dostanou od Boha pověření, aby se stali rodiči. Jejich veliká láska se projeví potom v tom, že se jejich těla spojí.
Už jsme si říkali, že všechno v těle má svůj účel. A určitě víte, jaký rozdíl je mezi chlapcem a dívkou. Tam, kde má dívka otvor, kterým se rodí děti, má chlapec rourku a dva váčky. V těch váčcích jsou uložená semínka a tou rourkou se dostanou do těla ženy, kde se jedno z nich spojí s jedním ženským vajíčkem. Tehdy vznikne nový člověk. Vznikne spojením dvou lidí, kteří se mají tak velmi rádi, že mají dost lásky i pro tohoto nového člověka.
Dovedete si představit, jaká to musí být obrovská síla, kterou Bůh takto vložil do lidí? S takovou velkou silou je však potřeba umět zacházet, aby se nestalo nějaké neštěstí. (Jako s tím plynem!) Bůh se o to postaral. Dal lidem návod - přikázání, jak mají tuto sílu a schopnost používat.
Bůh dovolil spojení muže a ženy jen v manželství, kde mají děti zabezpečenou laskavou péči obou rodičů. Kdo přestoupí tento příkaz, zapříčiní neštěstí, při kterém jsou poškozeny hlavně děti.
Takový hřích, když se zneužívá a nedovoleně užívá schopnost, kterou Bůh určil manželům na tvoření nového člověka, se nazývá smilstvo. Proto šesté přikázání zní: "Nesesmilníš". Deváté přikázání patří k němu. Zakazuje manželům rozejít se. Když otec anebo matka opustí rodinu a začne žít s jiným, způsobí tím své rodině, svým nejbližším velkou bolest. Proto i to Bůh zakázal.
Tato přikázání se týkají dospělých. Ale trochu i vás. Z tohoto vysvětlení vidíte, jak to Bůh všechno moudře a krásně zařídil. Všechno, co se týká vzniku nového života, je posvátné. Rozhodně to není na zábavu a na hloupé vtipy. Děti, které neměl kdo poučit, vám možná budou namlouvat, abyste si tajně šuškali o těchto věcech, smáli se tomu, abyste si navzájem ukazovali a osahávali těla. Ba nejen děti. Chodí po světě všelijací zvrhlí lidé. Obyčejně jsou duševně nemocní. Ti lákají děti sladkostmi anebo penězi, aby si potom mohli s nimi takto hrát. To však není zábava, ale urážka toho nejposvátnějšího, čemu vděčíme my všichni za život. Nikdy to tedy nesmíte nikomu dovolit, ani sobě.
Ale pozor! To, že vás tyto otázky zajímají a chcete o tom něco vědět, to není zlé. Jenže ptejte se takového člověka, který vám to dovede opravdu moudře vysvětlit. A to rozhodně nejsou vaši kamarádi.
Zapamatujte si na celý život: Bůh do mně vložil úžasnou sílu a schopnost, musím si ji zachovat pro manželství. Tak si to přeje Bůh, a tak to budou potřebovat moje budoucí děti.Když se děti budou více vyptávat, je třeba jim pravdivě odpovídat. V uvedeném textu je zestručněné anatomické vysvětlení, protože šlo hlavně o správné zakotvení této oblasti v celkovém Božím plánu. Dobré by bylo podrobněji vysvětlit funkci pohlavních orgánů (menstruační cyklus, hymen, poluce apod.), k čemu je vhodné mít obrázky. Dětem ve velkých městech je třeba včas říct o homosexualitě. Pro sexuální poučení platí zásada: Raději o rok dřív, než o den později.
Ježíš řekl: "Kdo však jedno s těchto maličkých, které ve mne věří, svede ke hříchu, pro toho by bylo lépe, aby mu byl pověšen na krk mlýnský kámen a aby byl potopen hluboko do moře. Běda světu, že svádí ke hříchu!"
(Mt 18,6-7)![]()
Čtvrté přikázání
Toto téma je třeba velmi pozorně a citlivě upravit podle rodinné situace svěřených dětí. Text se pokouší přizpůsobit každé možnosti. Je třeba zdůraznit tu, která je vhodná.
Co myslíte, děti, co má člověk nejcennějšího? Někdo z vás si nyní možná myslí, že pro něho je to nové kolo, protože z něho má velkou radost a nechtěl by ho ztratit za nic na světě. A ten, který má zlomenou nohu, si více cení zdraví. Ale ještě víc než kolo, auto, dům, ba i než zdraví je život. Možná jste viděli už v televizi nějaký příběh z války. Jak při bombardování přišli lidé o všechno. Zůstalo jim jen to, co měli na sobě. Dům, zařízení, šaty, knihy, všechno bylo v troskách. A přece byli rádi, že si zachránili život, protože ostatní zahynuli. Mnozí byli i těžce ranění, odtrhlo jim to nohy, anebo oslepli, a přece se z posledních sil snažili zachránit, dovolat pomoci. Věděli, že je čeká těžký život bez noh či bez zraku, ale i tak chtěli žít. I lidé nemocní a všelijak postižení si cení života, protože mohou být ještě velmi prospěšní a užiteční, mohou udělat mnoho dobrého. Lékaři se snaží zachránit život každému, pokud se to jen dá. Protože život je to nejcennější, co máme.
Po minulém vysvětlení víte, komu vděčíte za život. V první řadě samozřejmě Bohu, protože on je původcem každého života, a on to byl, kdo dal lidem schopnost tvořit nový život. Ale nyní už víte i to, že člověk vznikne tehdy, když se dva lidé mají rádi, chtějí mít dítě a v lásce se spojit. No, povězte, není to krásné, že pocházíme z lásky? A kolik lásky a obětavosti potřebují rodiče ještě i na to, aby se postarali o všechno, co potřebuje dítě, než dokáže samostatně žít! To věru není lehká úloha. A když jsou děti neposlušné, nepořádné, lenivé a drzé, ještě více ztrpčují a ztěžují rodičům život.
Bůh se obdivuhodně postaral o to, aby děti měly všechno, co potřebují. Dal na to lidem schopnost i příkaz. Ale Bůh má stejně rád i rodiče. I jim chce zajistit pokojný a radostný život. Proto nám dal čtvrté přikázání: Cti otce svého i matku svou. Tím chtěl pomoci rodičům, aby mohli svoji úlohu zvládnout. Aby jim děti nekazily snahu vytvořit pěkný a příjemný domov. Čtvrté přikázání se tedy týká rodičů, povinnosti poslouchat je a pomáhat jim.
Jestli jste dosud poslouchali možná proto, že jste se báli trestu, od nynějška se budete na to dívat jinak, viďte? Protože víte, že rodičům vděčíte za to nejcennější - za život. Budete víc cítit, že patříte dohromady, protože jste s nimi téměř to samé tělo. Všechno, co jste, pochází z nich, nejen vnější podoba, ale i schopnost. Urazit je, způsobit jim bolest a smutek - to je velká nevděčnost, to Bůh přísně zakazuje.
Možná se vám doma ledacos nelíbí, chtěli byste mít více volnosti, méně povinností, žádné napomínání a tresty. Ale co by z vás bylo? Nic byste se nenaučili, neuměli byste se chovat a jak byste jednou obstáli v životě? Vždyť za pár roků se musíte osamostatnit, vydělávat si na živobytí, založit si vlastní rodinu, vychovávat svoje děti. Abyste to potom všechno uměli, musíte se naučit pracovat, odříkávat si zábavu, přemáhat lenivost a únavu, mluvit pravdu, přiznat se k chybě, umět se rozdělit o své věci, půjčit, darovat, dělat jiným radost, ochotně pomáhat, umět slušně poprosit a poděkovat a tisíc jiných věcí. Kdyby vás k tomu rodiče nevedli, nenaučili byste se to a jednou byste byli velmi nešťastní. Když vám tedy nyní rodiče všechno nedovolí, když vás napomínají, i potrestají, dělají to proto, že vás mají rádi. Chtějí, abyste jednou v dospělosti dovedli dobře a šťastně žít. Za toto se na ně hněvat trucovat, nadávat, ba nenávidět je - co myslíte, může se to líbit Bohu?
Ty stejné povinnosti jako vůči rodičům, máte i vůči těm, kdo je zastupují, když jste například přes prázdniny u dědečka anebo u tety, anebo i když se o vás stará někdo i docela cizí, když jsou rodiče v práci. Toho, kdo se o mě stará, kdo mě vychovává, toho musím ctít, poslouchat ho a pomáhat mu.
Stává se i to, že některé děti nemají vlastní rodiče, že se jich ujali cizí lidé. Vůči těmto nevlastním rodičům by se měly děti chovat ještě vděčněji, protože to je opravdu krásný a šlechetný skutek ujmout se dětí, o které se nemá kdo postarat. Dát jim lásku a všechno to, co vlastní rodiče dávají dětem, přestože nepocházejí z jejich těla, nemají nic z nich, to je ještě víc než vychovávat vlastní děti. Takové osoby si zasluhují velkou úctu.
Ale jak se mají zachovat děti, které nemají dobré rodiče? Protože i to se stává. Hádají se, bijí, opíjejí, škaredě mluví a nadávají, o děti se nestarají, jsou málokdy doma. Děti nemají ani pokoje, ani lásky, ani navařeno a vypráno, nemají vlastně domov. Platí i pro takové děti příkaz ctít rodiče?
Nu, takové děti to mají těžké. Boží příkaz platí i pro ně, protože život jim dali rodiče. A když je život tak vzácný, musí jim být za něj vděčné. Musí je i poslouchat, pokud to, co jim přikazují, je dobré. Kdyby jim však přikázali něco špatného, například krást, lhát, někomu ublížit, v tom poslechnout nesmějí. Protože to zakazuje Bůh, a my musíme poslouchat především jeho.
Ale Bůh nám přikázal milovat každého člověka a odpustit každému. Musí tedy i tyto ubohé děti milovat své rodiče, i když je to těžké. Jejich láska se ale bude projevovat jinak, než láska k dobrému rodiči. Dobrému rodiči dítě běží naproti a vběhne mu do náruče. Nemůže to udělat, když je rodič opilý anebo rozzuřený, ale může v sobě přemáhat odpor, modlit se za nápravu, a někdy, při nějaké vhodné příležitosti, v pokojné chvíli může se pokusit i upřímně promluvit o tom, co je v rodině špatného. Mnohokrát se už stalo, že děti způsobily nápravu svých rodičů.
Povinností dětí je pomáhat rodičům jak mohou, když to rodiče potřebují. Tak například v nemoci může dítě rodičům v mnohém posloužit a pomoci. Dospělé děti se musí postarat o staré rodiče. V tom však mohou hodně udělat i vnoučata.
Je toho mnoho, co všechno žádá toto přikázání. A není to vždy lehké. Ale Bůh chce štěstí pro všechny. A jednou i vy budete rodiči, prarodiči, i vy budete potřebovat pomoc. A v každém člověku, kterému pomáháme, nebo kterému chceme pomoci, je tajemně přítomný Ježíš, který nám to jednou připomene, až řekne: "Pojďte se mnou do nebe, protože jste mi pomohli." Anebo: "Odejděte ode mě, protože jste mi nepomohli."Možná někoho zarazí, že s dětmi otevřeně mluvíme o chybách těch, kteří mají být pro ně autoritou. Dnešní děti jsou kritické. Zakrýváním chyb nepodpoříme autoritu. Dřív je třeba podnítit uvažování, proč je ten člověk takový. To však předpokládá i u nás podobný postoj. Vyžaduje to přístup bez jakýchkoliv předsudků a vášní. Dětem by se to mohlo formulovat asi takto: "Vidíš, jaký je to nešťastný člověk, protože nezná Boha a neřídí se jeho příkazy. Ale jemu to asi neměl kdo povědět. Anebo mu to řekl špatně." Jde o to, abychom namísto odsuzujícího postoje vyvolali postoj soucitný a zachraňující, postoj, jaký měl Ježíš k hříšníkům.
Děti, ve všem poslouchejte své rodiče, protože se to tak líbí Pánu! (srov. Kol 3,20)
Páté přikázání
Dnes si budeme vykládat o pátém přikázání. Bůh v něm po Mojžíši vzkázal každému z nás: "Nezabiješ." Tomu určitě rozumíte. Víte, že zabít znamená vzít někomu život, tedy to nejcennější. To je strašný hřích, to je zločin. Kdo ho spáchá, je vrah a vrahovi se každý zdaleka vyhne. Proč je to tak strašné? Nu proto, že se to nedá nijak napravit. Kdo něco ukradne, může to vrátit. Kdo zalže, může se přiznat. Ale kdo zavraždí, nemůže vrátit život, mrtvého už nevzkřísí.
Ale proč někdo vraždí? Obyčejně ve velkém hněvu, v zuřivosti, takže potom už ani neví, co dělá. Chytí nůž, sekeru, anebo pušku, nerozmýšlí, neuvažuje, zabije. Někdo to udělá v opilosti, a tehdy také neví, co dělá. Jiný se zase chce pomstít, nedovede odpustit urážku anebo křivdu. Stále na to myslí, natolik se nechá tím ovládat, že potom též už nedokáže uvažovat. Někdo může zavinit smrt i z lehkomyslnosti. Hraje si s ohněm, plynem, s výbušninami. Anebo nechá volně ležet nějaký jed, nebo nabitý revolver, neschová ho a nezamkne. Dostane se k tomu dítě a přijde o život. Je mnoho způsobů, jak se dá zavinit smrt. Například i rychlou a neopatrnou jízdou, nedodržováním dopravních předpisů.
Co myslíte, zakazuje Bůh jen takovéto zabití? Vrahů není tak mnoho, přestože je mnoho zuřivých, pomstychtivých i opilých. Když jen nadávají, vyhrožují a urážejí i své nejbližší, například matku, co na to Bůh? Vždyť i to způsobuje tomu druhému člověku bolest, a to strašnou. Už jste možná slyšeli, že někdo onemocněl, anebo dokonce umřel žalem. I to se stává. Kdo svými surovými způsoby někoho usouží k smrti, toho sice neodsoudí jako vraha, ale před Bohem je vrahem. A tak co myslíte, dovoluje Bůh hněv, zuřivost, nenávist, pomstu, nadávky, vyhrožování, urážky, opilství, lehkomyslnost a neopatrnost? Na to se nehněvá? Když se tedy někdo zlobí, zuří, nenávidí, touží po pomstě, opije se, ale přitom nikoho nezabije ani nezraní - přestoupí tím Boží příkaz? Jistěže ano, a velmi. Kolikrát můžete v rozhlase slyšet zprávu. Lehkomyslný anebo opilý řidič havaroval, ale nikomu se nic nestalo. Řekne se, že měl štěstí. Určitě, ale i tak se provinil proti pátému Božímu přikázáni, protože to byla jen náhoda, že vše dobře dopadlo. On sám jednal tak, že mohl svou lehkomyslností někoho zabít.
Nyní se vám jistě zdá, že páté přikázání se vás, dětí, nijak netýká. Vždyť vy nemůžete ani vraždit, ani řídit auto, ani nemáte přístup k jedovatým látkám. Jenže každý dospělý byl kdysi dítětem a jedná tak, jak se to v dětství naučil.
Ten, kdo porušuje dopravní předpisy, jezdí příliš rychle, a tak ohrožuje nejen vlastní život, ale i životy ostatních, si myslí, že jemu se přece nemůže nic stát. Chce se možná ukázat před ostatními, jaký je šikovný, že to dokáže, a jaký on je hrdina, že se nebojí. Řekli jsme si, že je to hřích i tehdy, když má štěstí a nic se nestane. Ale toto se naučil ještě když byl malý. Možná přeběhl přes silnici, když už bylo auto docela blízko, jen aby se předvedl před kamarády. Možná vyskakoval z jedoucí tramvaje anebo vlaku. Možná z hloupého předvádění se dělal různé nebezpečné věci, přelézal balkóny, lezl na nebezpečné skály, vozil se po zábradlí na schodišti, neopatrně jezdil na kole, přeceňoval své schopnosti při plavání a všelicos jiného. Dělal to všechno z lehkomyslnosti. A protože měl štěstí a nic se nestalo, nenaučil se předvídat následky svých činů. Udělal nějakou hloupost, která ho napadla, anebo na kterou ho někdo navedl, to, co se mu zrovna v té chvíli zachtělo, ale neuvažoval, co z toho může být, co se může stát. Opravdu i děti často ohrožují život a zdraví své, i jiných. A kdo se nezačne už v dětství učit předvídat následky, nebude to umět ani v dospělosti. Co tedy myslíte, je páté přikázáni i pro děti? Platí i pro vás?
A zkuste ještě popřemýšlet i o tomto. Říkali jsme, že se nejčastěji vraždí ve hněvu, zuřivosti, z nenávisti a z pomsty. A že tedy je hříchem už i samotný hněv, zuřivost, nenávist a touha po pomstě. Ale copak děti si nezvyknou často se hněvat, nenávidět, vztekat se, nebo se nechtějí pomstít? Nejsou zvyklé nadávat a vyhrožovat si? A myslíte, že ten, kdo se v dětství nenaučí ovládat, bude to umět jako dospělý? Jen ten bude umět v dospělosti snést i křivdu, odpustit urážku, nepomstít se, umět se ovládat, nedát se strhnout k zuřivosti, kdo se to naučí už v dětství. Nyní, když toto všechno už, víte, musíte se jinak začít dívat i na své dětské spory. Musíte začít posuzovat svoje konání i podle pátého přikázání.
Ale to není všechno Bůh v pátém přikázání řekl: "Nezabiješ." Zakázal tedy zabít kohokoliv, nejen druhého, ale i sebe. Určitě jste už slyšeli o tom, že se někdo oběsil, otrávil, vyskočil z okna, skočil pod vlak, utopil se, slovem spáchal sebevraždu. Úmyslně se zabil. Ani to se nesmí. Nejčastěji to udělá duševně nemocný, ten za to nemůže, protože ani neví, co dělá. Ale udělají to lidé i tehdy, když nedovedou snést něco těžkého a bolestného. Udělají to ze strachu a ze zbabělosti. Bojí se například trestu za nějaký zločin. Anebo se bojí toho, že vyjde najevo jejich nečestné jednání, že budou mít hanbu. Ani tito lidé se nenaučili něco vydržet. A hlavně, přiznat se k chybě a přijmout i zahanbení.
Je to hrozné, ale sebevraždu spáchají někdy i děti, které nemají nikoho, kdo by jim pomohl v nějakém velkém trápení. A největší jejich neštěstí je to, že nevědí nic o Bohu. Nevědí, že Bůh o nich ví, má je rád, a postará se o ně, i když jim lidé velmi ublížili. Neznají Ježíše, nemají tedy toho nejlepšího a nejmocnějšího Přítele. Je sice pravda, že se s ním setkáme ve štěstí a radosti až po smrti. Ale jen tehdy, když se budeme chovat tak, jak to on chce. Nikdo si tedy nemůže urychlit toto setkání s ním sebevraždou, protože to je proti jeho vůli.
Páté přikázání zakazuje i každé poškození zdraví, například kouření. Kouřit se naučí každý mladý a potom se to nedokáže odnaučit, přestože ví, jak mu to škodí. Často je to tak i s opíjením. A to i sami dobře víte, kolik neštěstí zaviní opilý člověk. A proto, když děti zkoušejí kouřit, pít anebo fetovat, i tím porušují páté Boží přikázání, protože si velmi poškozují své zdraví.
Jistě jste však již slyšeli i chválit lidi, kteří obětovali dobrovolně své zdraví i život. Jak například onemocněli při ošetřování nakažlivě nemocných nebo zahynuli při záchranných pracích v dolech, při požáru, v horách. I takový člověk se vlastně dobrovolně zbaví života. I to je hřích? Ne. To je opravdu hrdinství, to je šlechetný čin. Protože takový člověk obětoval z lásky za druhé svůj život.
Nejstrašnější porušení pátého Božího příkazu je válka, protože tehdy se zabíjejí milióny, i staří a malé děti. Ve válce jakoby lidé zdivočeli, jsou schopní nejstrašnějších ukrutností. Ale mnozí právě tehdy hrdinsky nasadili vlastní životy pro záchranu jiných!
Za poslední války se v Polsku stal takovýto případ. V koncentračním táboru vybrali několik vězňů a určili jim smrt hladem. Jeden z nich měl doma mnoho dětí. Tehdy se přihlásil kněz Maxmilián Kolbe, že tuto strašnou smrt podstoupí za něj. Maxmilián Kolbe přijal dobrovolně smrt, aby zachránil druhého. Konal tak jako Ježíš, který též přijal strašnou smrt, aby nás zachránil.
To byl opravdový hrdina!
Ale byl by to Maxmilián Kolbe dokázal, kdyby se nebyl naučil ochotně pomáhat, snést bolest, urážku a křivdu? To se ale musí člověk začít učit od malička. Pokaždé, když přemůžeš zuřivost a hněv, když místo nadávky a úderu odpustíš a pomůžeš - stává se i z tebe hrdina.Nejúčinnějším výchovným prostředkem je příklad. Víc než řeči o sebeovládání je živý model takového jednání. Platí to především pro rodiče, ale i pro každého vyučujícího, zvlášť tehdy, když svěřené děti doma takový vzor nevidí. Je to konečně povinností každého křesťana svědčit před světem svým konáním. Pro toho, kdo ohlašuje evangelium slovem, platí to dvojnásobně. Setkání s dětmi by mělo probíhat v pokojné a laskavé atmosféře. Když však přece dojde k nějakým výbuchům zlosti, když nám "ujedou nervy", musíme vzápětí vhodným způsobem projevit, že nás to mrzí a že to nemělo být. Autorita tím neutrpí. Právě naopak. Svědectví křesťanského jednání je nejlepší školou pro děti.
Sedmé a desáté přikázání
Vzpomínáte si ještě, jak jsme si vyvodili, že život je pro člověka to nejcennější? Mluvili jsme o lidech, kteří za války přišli o všechno, ztratili celý majetek, a přece byli šťastní, že zůstali naživu. Není takového domu, auta, oblečení, jídla, šperků, zlata, peněz, které by vyvážily cenu života. Je to proto, že kdo ztratí život, ztratí vlastně i všechno, co měl. Vždyť smrtí se musí rozloučit se vším. Ale dokud žije, i kdyby všechno ztratil, může to znovu získat. Víte přece, co všechno se válkou zničilo. Ale rozbombardované domy zanedlouho už znovu stály, lidé byli zase dobře oblečení a dosyta najezení. Museli si znovu postavit domy, postarat se o oblečení a jídlo, když si chtěli udržet život. Protože kdo nemá co jíst, zemře. A kdo v kruté zimě nemá teplé oblečení a střechu nad hlavou, zemře. Takže je sice pravda, že život je nejcennější, ale abychom mohli žít, abychom to nejcennější mohli mít, potřebujeme i všelicos jiného: jídlo, šaty, obydlí, léky. Bez toho se vůbec nedá žít. Abychom však mohli i něco udělat, vytvořit, být užiteční, zlepšovat svět, nevyhnutelně potřebujeme i různé nástroje, přístroje, knihy, auta, letadla a lodě, ba i telefon, rádio a televizi. A tedy potřebujeme i peníze, abychom si to mohli pořídit.
Když Bůh stvořil člověka, chtěl, aby žil. To on zařídil, že člověk potřebuje k životu mnoho věcí. Především potřebuje jíst. Proto se Bůh postaral o potravu z rostlin a zvířat. Mohl Bůh chtít, aby někdo zemřel hladem? Určitě ne. A představte si, že čtvrtina všech lidí na světě trpí hladem. Každou chvíli někdo umírá hladem. Ten, co umírá hladem právě nyní, když si vyprávíme, je takový člověk jako já, stejně cítí jako já. A má také stejné právo žít a nasytit se jako každý druhý. Bůh i pro něho stvořil potravu. Proč ji tedy nemají všichni? Nu asi proto, že ostatní mají víc, než potřebují. I my nejenže se můžeme nasytit, abychom nezemřeli hladem, ale můžeme si vybrat, co nám lépe chutná, a ostatní potom zahodíme. Dokonce mnozí lidé vážně onemocní proto, že se přejídají. V některých krajinách je takový nadbytek, že se potraviny sypou do moře anebo se spalují. Co myslíte, je s tím Bůh spokojený? Líbí se mu to? Takto si to představoval, když stvořil svět? Určitě ne.
Ježíš nám jasně oznámil Boží vůli, když řekl, že musíme milovat každého člověka jako sebe. To znamená, že každý člověk na světě má stejné právo na život a na to, co pro život potřebuje, jako já. Když si někdo nárokuje pro sebe nadbytek, víc než potřebuje, je to velké sobectví. Bere si něco, co mu nepatří, co není jeho. Protože svět a všechno, co je v něm, patří Bohu. Bůh ho daroval všem lidem, nejen některým. A nikomu to nedovolil ničit.
Proč však toto všechno říkám vám, dětem? Vždyť vy nijak nemůžete za to, že je na světě taková velká nespravedlnost. Ale víte, jak to bylo minule. Nejdřív jsme vyprávěli o opilých řidičích a vrazích, a nakonec jsme přišli na to, že i oni byli kdysi dětmi, a už tehdy se naučili nenávisti, pomstě a lehkomyslnosti. Tedy přemýšlejte trochu!
Každou nespravedlnost způsobuje sobectví. A nebývají sobecké i děti? Copak nechce dítě často pro sebe víc než pro bratra? Hezčí hračku, větší zákusek, lepší lyže? Jaký dospělý vyroste z dítěte, které krade spolužákům pera a v obchodě žvýkačky? Když myslí jen na sebe, na svoje touhy a choutky, a ne na to, že tomu druhému to bude chybět? Když rozbíjí lampy na ulici, rozřezává sedadla v autobuse, láme lavičky, tedy ničí to, co má sloužit všem, bude umět v dospělosti myslet na potřeby druhých?
Bůh ve svém návodu na užívání světa myslel i na toto. Proto nám dal sedmé přikázání, kterým zakázal krást, tedy sebrat, co mi nepatří. A nejen to, v desátém přikázání nám zakázal i jen něco chtít, žádat, toužit po tom, co patří druhému.
Když lidé někoho chytí při krádeži, označí ho za zloděje, a to je velká hanba. Bůh však vidí všechno, takže před ním je zlodějem i ten, kdo krade tak, že ho nikdo nechytí. A co povíte na takovýto případ? Někdo najde peněženku a nechá si ji, přestože patří jinému, a tomu možná velmi chybí ztracené peníze. Co myslíte, je i to krádež? Takový člověk si zřejmě nepomyslí, co by si přál, kdyby on ztratil peníze. Nu, určitě by chtěl, aby za chvíli hlásili z místního rozhlasu, že se peněženka našla.
Jak jinak by se žilo, kdyby lidé dodržovali tyto příkazy! Maminka by se nemusela rozčilovat, že jí v obchodě prodali nahnilé ovoce. V samoobsluhách by nemuseli dávat pozor, aby si někdo něco nevzal bez placení. V autobusových čekárnách by nebyla porozbíjená okna. Kdo by měl něčeho víc, než potřebuje, rozdělil by se s těmi, co nemají nic. A bylo by jistě víc takových lidí, jako je matka Tereza v Indii. Slyšeli jste už o ní? V roce 1979 dostala Nobelovu cenu, a to je nejvyšší pocta, jakou může člověk získat. Řeknu vám, za co ji dostala.
Byla učitelkou v Indii, kde je strašná bída. Nevydržela se však nečinně dívat na takovou hrůzu, a proto začala pomáhat těm, co umírali na ulicích hladem. Ale co sama mohla dokázat, bez peněz, bez léků? Její příklad však přilákal další. Nyní, po třiceti letech, je jich už přes tisíc. Starají se o množství opuštěných dětí, o těžce nemocné a umírající. Ze všech stran světa dostává matka Tereza peníze. Kdyby si je nechala pro sebe, byla by určitě nejbohatší ženou na světě. Ale ona
všechno dává chudákům. Sama má jen to nejnutnější. Já si však myslím, že je přece jen nejbohatší. Co si o tom myslíte vy?Možná se bude někomu zdát, že je předčasné vyprávět dětem o takovýchto celosvětových problémech, že je to pro ně neúnosné a zbytečně je to zatěžuje. V pamětech velkých lidí se však skoro vždy dočteme, jak je už v útlém věku něco podnítilo a zaujalo natolik, že se tomu potom věnovali po celý život. Když chceme ze svěřených dětí vychovat opravdu křesťany a nejen lidi, kteří budou vykonávat některé naučené náboženské úkony z jakési úcty k tradici, musíme v nich od dětství budovat především smysl pro spravedlnost v nejširším rozsahu. Záchrana naší planety možná závisí na tom, jestli se v budoucí generaci najde dost takto smýšlejících lidí.
Osmé přikázání
Co byste na to řekli, kdybychom dnes začali pohádkou? To se už dávno nestalo, viďte? Chcete?
Nu, řeknu vám, jak se Dana dostala do zakleté krajiny. Protože je to pohádka, je v ní možné i to, co se ve skutečnosti nemůže stát. A tak tedy měla Dana vlastní auto a mohla jezdit sama po celém světě, ačkoliv byla ještě malá jako vy. To by se vám líbilo, viďte? Každé prázdniny se vydala někam jinam. Projezdila už skoro celý svět. Viděla moře i vysoké hory. Byla v městech, kde jsou padesátiposchoďové domy. Zažila strašná horka v Africe i kruté zimy v Laponsku. Skamarádila se s malou šikmookou Japonkou i s opravdovým Indiánem. No a protože je to v pohádce, uměla všechny řeči světa, takže se všude uměla domluvit. Jenže co se nestalo! Při jedné takové své výzkumné cestě se dostala do divné krajiny. Řeči sice rozuměla, ale nic jí to nepomohlo. Nemohla se s nikým domluvit, stále bloudila, nemohla najít ani hotel, kde by přespala, ani jídelnu, kde by se najedla. Když se držela toho, co jí místní obyvatelé řekli, přišla vždy někam jinam. Ani směrovky, ani dopravní značky tam nebyly správné. Za značkou "zatáčka" byla křižovatka a naopak: Kde byl nápis "zelenina", byly ve výkladu hrnce a uvnitř se prodávaly boty. V benzínové pumpě čepovali pivo. A v nemocnici byla škola. Hodiny na věži ukazovaly šest, přestože bylo pravé poledne. No - opravdová zakletá krajina. A když se nenašel nikdo, kdo by ji byl odčaroval, musela se Dana rychle vrátit domů.
Víte, co v té krajině chybělo? Proč se tam nedalo žít? No proto, že tam nebyla PRAVDA.
To by člověk ani nevěřil, ale bez pravdy se také nedá žít, jako bez jídla. Jistě jste už zažili, jak je to zlé, když nás někdo obelže. I když jde o maličkosti, je to velmi zlé, když někomu nemůžeme věřit, protože nikdy nevíme, jestli mluví pravdu. Nejhorší je, když si někdo o mně vymyslí nějakou lež, začne ji rozšiřovat, a já se nemohu bránit, nemohu se dovolat pravdy. Mnoho nevinných se už pro falešné udání dostalo do vězení, ba i na popravu.
Když Bůh chtěl zabezpečit lidem šťastný život, dal do návodu k užívání světa i zákaz lhát. A lhaní, to začíná opravdu vždy v dětství. Takže osmé přikázání se týká i mnohých dětí, to sami dobře víte. Proberme si tedy některé případy dětských provinění proti pravdě.
Nejčastější je lež ze strachu. Bojím se přiznat, protože se bojím ostudy a trestu. Doufám, že se na to nepřijde, snad se na to zapomene a já z toho lehce vyváznu. Může se sice stát, že mi zapírání nepomůže, pravda přece jen vyjde najevo a já budu mít dvojnásobnou ostudu i trest. Jenže možná se to podaří. Když se to opravdu podaří, podruhé už ani nezaváhám, jestli se přiznat a nebo zalhat. A potom už to jde. Jsou děti, které jsou mistry ve lhaní, dokáží se ještě i dívat přímo do očí. S každou další lží to jde lehčeji. Je to marné, trénink dělá hodně! Ale výsledek je, že se takové děti vůbec nenaučí přiznat se. Takže to nedokáží udělat ani tehdy, když má být za jejich vinu potrestaný někdo druhý. A to je už velmi špatné. Z takových dětí vyrostou lidé, kteří dokáží svalit svoji vinu na druhé, i když je tím vlastně vydají na smrt.
Zapamatujte si! Chybu udělá každý, ale přizná se k ní jen velký člověk. Přiznat se, to nikdy není hanba. Právě naopak. Každý člověk velmi dobře ví, jak je to těžké. Člověka, který se přizná, si každý váží.
Jiné je lhaní z vychloubání. I to je mezi dětmi dost běžné. Kdo se nemá čím pochlubit, něco si vymyslí. A když se mu to podaří a ostatní mu uvěří, zkusí to i podruhé, až se tomu naučí tak, že často už ani sám neví, co opravdu bylo a co si jen vymyslel. I když tímto druhem lži nikomu neublíží, nakonec se mu každý vysměje. Jsou i dospělí, kteří si takto zvyknou se chvástat, ale nikdo jim nevěří a každý se jim vyhýbá.
Může se vyskytnout i lhaní se zlým úmyslem, když chceme někoho vědomě obelhat, aby měl škodu, anebo posměch. Například spolužák nebyl ve škole a přijde se zeptat, v kolik je sraz na zítřejší výlet. Řeknu mu nesprávnou hodinu s tím úmyslem, aby zmeškal a na výlet se nedostal. Anebo mám zlost na kamaráda, chci se mu za něco pomstít. Tak si na něj vymyslím něco škaredého, pošuškám to největší klepně ve třídě, a zanedlouho bude každý na něho podezřívavě hledět. V tomto případě se neprovinil jen ten, kdo ty pomluvy vymyslel, ale i všichni ti, co je dále rozšiřovali. Jenže ti se už domnívali, že mluví pravdu. Oni totiž uvěřili mé lži. Ale o chybách druhých lidí si nesmíme vyprávět ani tehdy, kdybychom určitě věděli, že je to pravda. Vždyť kdo by byl rád, kdyby se o něm vyprávělo zle. Nikdo. To však znamená, že to, co nechci pro sebe, nesmím udělat ani druhému.
Sem patří i žalování. Ale se žalováním to není tak jednoduché. Nemá se žalovat. Je to škaredé a odporné. Toho, kdo stále žaluje, nemá nikdo rád. Zde myslíme na takové žalování, kterým chceme druhému uškodit. Potřebné je to ale tehdy, má-li se zabránit nějakému neštěstí anebo škodě. To není žalování. Nejlepší to však pochopíte na příkladu.
Pavel tajně kouří. Tím si ničí zdraví. Na moje domlouvání nic nedal, tak na to upozorním jeho maminku, protože chci jeho dobro, jeho záchranu.
Tentýž případ trochu jinak. Pavel je můj kamarád. Vím, že na mě dá. Kdybych mu sám domluvil, možná by toho nechal.
Já však jemu neřeknu nic, jen jeho rodičům, protože se těším, že bude potrestán.
A ještě jinak. Dověděl jsem se, že rodiče přistihli Pavla při kouření. Byl z toho velký výprask. Rychle to řeknu všem kamarádům, abych ho zesměšnil, aby měl ostudu.
Uhodněte, ve kterém případě jsem jednal správně! Viďte, že v tom prvním? To nebylo žalování, ale to druhé ano. A to třetí je zase pomlouvání.
Proti pravdě se však prohřeší i ten, kdo druhému lichotí, vychvaluje ho za něco špatného, schvaluje mu to, jen aby se mu zalíbil, aby získal nějakou výhodu. To dělají někdy i děti.
Pravdivost ještě vyžaduje, abychom se zastali těch, kteří jsou nespravedlivě obviněni. To není vždy lehké. Ale když znám pravdu, která by druhého mohla zachránit, a neřeknu ji ze zbabělosti anebo z lhostejnosti, i tím se velmi proviním proti pravdě.
Říci pravdu je často hrdinstvím. Když jsme mluvili o hrdinství Maxmiliána Kolbeho anebo matky Terezy, možná jste si pomysleli, že vy k takovému hrdinství asi nikdy nebudete mít příležitost. Ale dokázat povědět pravdu, na to máte příležitost vždy. A musíte to dokázat, musíte se to naučit, protože jinak nemůžete být Ježíšovými přáteli. Proč? To si povíme příště.Naším cílem není jen seznámit děti s morálními požadavky, ale vést je k jejich zachovávání. Výchova k pravdomluvnosti vyžaduje atmosféru, která ji umožňuje. V rodinách, kde platí zásada, že upřímné přiznání má za následek úplné odpuštění, ztratí lhaní svoje opodstatnění. Když vyučující nezabezpečí takovou atmosféru v společenství, kde vyučuje, bude o tomto tématu mluvit do prázdna. Dítě nemůže uvěřit, že se mu svátostným vyznáním uleví, když má jen takové zkušenosti, že po přiznání následuje trest a že odpuštění vůbec neznamená obnovení stavu před proviněním. My, lidé, nikdy nejsme schopni takového naprostého odpuštění jako Bůh, a dětem to takto i vysvětlujeme. Ale přece se musíme snažit, aby svěřené děti mohly pocítit alespoň něco z tohoto postoje. Uvědomme si to při každém konfliktu s dětmi!
58. Podobenství o marnotratném synu
Minule jsme skončili tím, že kdo chce být Ježíšovým přítelem, musí umět říci pravdu, i když je to pro něj zahanbující. Necháme si to vysvětlit od samého Ježíše, ano? Řeknu vám jedno Ježíšovo podobenství. Příběh, který Ježíš vyprávěl právě pro takovýto případ.
Byl jednou jeden otec a měl dva syny. Žili si spokojeně a šťastně. Otec byl bohatý, měl krásný dům a velké hospodářství. Měli tedy všechno, co potřebovali. Ale museli i pracovat, přestože měli mnoho služebníků. Otec všechno řídil a o všechno se staral. Své syny zaučil do vedení hospodářství, aby jednou mohli pokračovat v jeho práci.
Mladšímu synovi však práce nevoněla. Rád si polenošil a nejraději se chodil bavit s kamarády. Když se tak celou noc bavil, ráno se mu nějak nechtělo vstávat do práce. Snil jen o tom, jak by mu bylo dobře, kdyby mohl žít někde daleko, kde by ho nikdo k ničemu nenutil, kde by si mohl dělat, co by chtěl. A tak jednoho dne oznámil otci, že chce odejít z domu. Otce to jistě velmi trápilo. Ale nezdržoval ho a vyplatil mu podíl z majetku. Bylo to tak mnoho peněz, že se z toho dalo pěkně žít. Ale na zábavy a utrácení s kamarády to dlouho nestačilo. Peníze se raz-dva rozkutálely. A už nebylo z čeho utrácet. Ba nebylo za co se ani najíst. Co nyní? Když měl mladík dost peněz, měl i kamarády. Ale když zůstal v bídě, už se k němu nikdo neznal. Pokoušel se najít si práci, ale kdež! Lidé ho znali jako marnotratníka a zahaleče, a ne jako zdatného pracovníka. Na velké prošení ho vzal kdosi za pastýře prasat. Ale tam mu bylo velmi zle, musel těžce pracovat a ani se pořádně nenajedl. Nemohl to už dále vydržet. Vzpomněl si, že u nich, doma, i nejposlednější sluha se má lépe než on. A tak se rozhodl vrátit se k otci.
Byla to těžká cesta! Vždyť promarnil všechno, co mu otec dal. V domě mu už nic nepatřilo! Až nyní si uvědomil, jaký velký žal způsobil otci, když ho opustil. Jak se má nyní objevit před otcem takový otrhaný, špinavý, hladový, bez halíře? Co mu řekne? Jak se přiznat k tomu, co udělal?
Cestou ho mohlo napadnout, aby si vymyslel nějakou lež. Třebas to, že ho přepadli zloději a všechno mu sebrali. Otec by ho jistě politoval a přijal by ho zpět. Bylo by to lehčí než povědět pravdu. Vyhnul by se zahanbení a také by si zajistil dobré přijetí. Co ho čeká, když se ke všemu přizná? Kdo ví, jestli ho otec přijme aspoň mezi sluhy? A kdo ví, jak přísný trest mu uloží!
Takto všelijak uvažoval. Ale nakonec se rozhodl pro pravdu. Lež by byla další urážka. A on přece nemůže urazit dobrého otce ještě víc!
Jak to dopadlo? Otec ho už zdaleka zpozoroval, rozběhl se mu naproti, objal ho a s velkou radostí ho přivedl domů. Hned rozkázal sluhům, aby mu připravili koupel, donesli nové šaty a vystrojili velkou hostinu na přivítání. A tak namísto trestu čekala syna velikánská radost! Nic však otci nezatajil, všechno mu upřímně řekl. Styděl se, že ublížil tak dobrému otci. Ale byl i opravdově šťasten. Vždyť je znovu milovaným synem a smí užívat všeho z otcova majetku jako před tím. Ale mohl by cítit toto štěstí, kdyby byl otce obelhal?
Možná vás napadlo, že přece ten syn svého otce znal a musel vědět, jak je dobrý a jak ho má rád. Nemusel se tedy bát vrátit se a ke všemu se přiznat. Tak proč by někdo měl podvádět a něco tajit, když určitě ví, že to dopadne jako v tomto podobenství? Kdyby to bylo vždy takto, všichni bychom se lehčeji přiznávali, viďte?
No vidíte, a právě proto nám Ježíš vyprávěl tento příběh, aby nás přesvědčil, že se Boha nemusíme bát. Že se nemusíme bát vrátit se k němu a přiznat se. Protože Bůh nás má tak velmi rád, že též vyčkává, kdy se vrátíme, a jde nám naproti, obejme nás, přijme nazpět a dá nám znovu všechno, co jsme hříchem ztratili.
Ale každý, kdo Boha urazí, musí udělat to, co tento marnotratný syn. Otec byl vždy stejně dobrý, od první chvíle byl ochoten znovu ho přijmout do domu, ale násilím ho nenutil. Nejdřív musel syn uznat, že dělá zle. Musel se rozhodnout vrátit se. A ještě něco. Když se vracel domů, co myslíte, chtěl snad otci způsobit znovu zármutek? Chtěl zase lenošit, neposlouchat, promarnit peníze, odejít znovu z domu? Jistě ne. Docela určitě byl rozhodnut, že už nikdy nechce dobrého otce urazit. Takto musí být rozhodnut každý, kdo se chce po hříchu vrátit zase k Bohu.
A povězte, myslíte, že to bylo těžké? Vždyť otec vyšel svému synu ve všem vstříc. Jak velmi mu tím ulehčil přiznání a pomohl mu změnit život!Když byl ještě daleko (marnotratný syn), otec ho spatřil a pohnut soucitem běžel k němu, objal ho a políbil. Syn mu řekl: "Otče, zhřešil jsem proti Bohu i proti tobě. Už nejsem hoden nazývat se tvým synem." (srv. Lk 15,20-21)
59. Ježíšovo zprostředkování odpuštění
Podobenstvím o marnotratném synu nám Ježíš oznámil vlastně to, co bylo jeho nejdůležitější úlohou. Víte, jak to bylo. Lidé si hříchem natolik pokazili vztah k Bohu, že si pomalu o něm vymýšleli, jak je strašně přísný, jak nic jiného nedělá, jen dává pozor na každý hřích, aby ho mohl nemilosrdně potrestat. No a od takového rozhněvaného Boha aby člověk raději utekl, no ne? Odvážil by se snad k němu vrátit, když porušil nějaký jeho příkaz?
Takto přemýšleli lidé před Ježíšovým příchodem. Ale když přišel on, dokázal, že je Božím Synem, a každý se mohl přesvědčit, že nepřišel nikoho trestat. Copak proto by se dal ukřižovat? Ještě i na kříži slíbil zločinci nebe a prosil za ty, kdo ho mučili. Ježíš celým svým životem dokázal, jak je dobrý. A tak tomu, co nám o Bohu pověděl v krásném minulém podobenství, můžeme opravdu uvěřit. Bůh nás tedy nechce trestat, ale čeká, že se k němu vrátíme. Pro každého má připravenu slavnostní hostinu na přivítání. Abychom se však nebáli, poslal nám naproti svého Syna Ježíše.
Je to velmi důležité, abyste právě toto opravdu dobře pochopili, a proto vám to povím ještě jinak.
Představte si, že nějaké dítě uteče z domova. Doma musí poslouchat, stále mu něco zakazují. To se mu nelíbí. Chce si dělat všechno po svém. Venku je tolik lákavých věcí! A tak jde, jde, dojde kamsi do lesa a zabloudí. Setmí se, začne pršet a co teď? Dítě je unavené, hladové, mokré, vylekané. Spadne a zůstane ležet. Dále nemůže. Samo si už nijak nemůže pomoci. Když ho nikdo nenajde, zahyne.
Doma jsou všichni velmi znepokojeni, kam se dítě podělo. Starší bratr se tedy vypraví ztracené dítě hledat. Ve tmě a dešti se brodí blátem, přelézá kameny, padá, je celý poraněn od trní, přes které se musí prodírat. Ale zatoulané dítě nakonec najde. Volá ho domů. Chuďátko uplakané však jen vzlyká, že se bojí, protože doma se jistě na něj zlobí. Starší bratr ho tedy vezme za ruku, ubezpečí ho, že on to doma všechno urovná a vyvede ho z té hrůzy.
Co myslíte, mělo to dítě ještě důvod se bát? Jistě je těžké vrátit se domů, když vím, že jsem něco špatného udělal a rodiče se na mě právem hněvají. Ale jaké je to ohromné, když mě v takové chvíli někdo vezme za ruku, dovede mě domů a všechno namísto mě urovná. Mohl by mě však zachránit, kdybych vytrhl svou ruku a odmítl jít?
Ježíš je takový náš starší bratr, který všechno za nás dá u Boha do pořádku, jen nesmíme odmítnout jeho ruku. On šel za námi ani ne přes bláto, kamení a pichlavé trní, ale přes muka na kříži.
Bůh je opravdu tak dobrý jako ten otec v podobenství. Marnotratný syn to věděl, a přesto se bál a styděl se vrátit. Ale my to máme o mnoho lehčí! Vždyť nemusíme jít sami. Stačí poprosit Ježíše, našeho dobrého staršího bratra, povědět mu, co se stalo, co jsme udělali, a on už všechno zařídí. Svému Otci řekne asi toto: "Podívej se na tohoto člověka. Mrzí ho, že tě urazil, že utekl, zabloudil, že mnoho pokazil. Přijmi ho zpět, protože je to můj bratr. Já jsem stejný člověk jako on, patříme dohromady. Přijmi ho jako mě. Vždyť já jsem i pro jeho záchranu vytrpěl muka ukřižování."
Ale aby Ježíš šel takto se mnou, musím mu upřímně všechno o sobě říct. Ale to už přece není tak těžké, vždyť hledám pomoc. To je asi tak, jako kdybych například rozbil sousedovi sklo na autě. Určitě bych měl strach jít za ním. Když však kamarádím s jeho synem, povím nejdřív jemu, co se stalo, a poprosím ho, aby to za mě u svého otce nějak urovnal. Aby šel se mnou a pomohl mi to napravit. Copak by tehdy ještě někdo váhal povědět anebo nepovědět všechno kamarádovi, který mi pomůže? No a takto podobně chodíme za Ježíšem, když víme, že jsme Boha urazili.
Podrobně jsme si probrali přikázání. Snad se vám přitom nejednou ozvalo svědomí - "toto jsem udělal, i toto, i takto nepěkně jsem se zachoval." Všichni jsme cítili, že opravdu nejsme takoví, jaké nás chce mít Bůh. Že i my mnoho kazíme a že z nás Bůh nemá vždy radost. Vy jako děti ještě nemůžete tak vážně porušit pořádek ve světě jako my, dospělí. Ale už nyní víte, kolik těžkých chyb se začíná v dětství. A nakonec, jak je maminka kvůli tobě smutná, když má někdo modřiny po tvých úderech, když zaviníš, že je doma namísto dobré nálady nervozita třeba jen jeden večer, i o to je svět méně pěkný.
Nikdo z nás nemá tak čisté svědomí, aby nepotřeboval Boží odpuštění. Ale kdyby byl někdo i největším zločincem na světě, nemusí se bát, když ho to opravdu mrzí a chce se změnit. Ježíš i jeho vezme za ruku a dovede ho k Bohu, nebude se za něj stydět, pomůže mu změnit se.
Tak co na to řeknete, to je PŘÍTEL! Dovedli byste si představit lepšího?Už tedy víte, že k odpuštění je potřebné, abychom všechno o sobě pověděli Ježíši. Musíme se mu ke všemu přiznat, když chceme, aby nás zavedl zpět k Bohu, abychom se zase mohli těšit, že jsme s ním. Ale jak se to dá udělat? Vždyť Ježíš není viditelně mezi námi. A on je přece i Bohem, který všechno ví. Proč mu tedy máme něco o sobě vykládat? Ví to určitě i bez toho.
Nyní dávejte dobrý pozor! Zkusíme si to vysvětlit.
Pamatujete si ještě, co jsou to svátosti? Není to tak dávno, co jsme si o tom vyprávěli. Nu, to jsou znaky, které vidíme a slyšíme, abychom měli jistotu, že jsme se opravdu setkali s Bohem, kterého přece nemůžeme přímo ani vidět, ani slyšet. Ježíš pověřil některé lidi, aby takové znaky vykonali v jeho jménu, jako jeho zástupcové.
Víte, že znakem přátelství s Bohem je křest. Když se ale pokřtěný člověk nechoval jako přítel, když porušoval Bohem určený pořádek, je to, jako kdyby se obrátil k Bohu zády a utekl od něho. Když se chce k Bohu vrátit, potřebuje zase nějaký viditelný znak, že je všechno v pořádku. Musí se nějak přesvědčit o tom, že se opravdu vrátil zpět a že ho Bůh opravdu přijal tak, jako marnotratného syna z podobenství. Takový znak vykoná kněz, kterého Ježíš tím pověřil. Musím tedy všechno říci knězi, jemu se musím přiznat, ukázat mu, že mě to opravdu mrzí a že chci všechno napravit. Když mi potom kněz z Božího pověření řekne, že mi všechno odpouští, že je zase všechno tak, jako bylo dříve, mám jistotu, že je to opravdu tak.
Svátost, která je znakem Božího odpuštění a naší změny, je svátost smíření, anebo svátost pokání. Co znamená smíření, to víte. A slovo pokání znamená změnu, návrat.
Nestačilo by však, kdyby nám kněz řekl jen slova odpuštění? Nač je třeba přiznávat se jemu? Vždyť Bůh to ví i bez našich slov. A proč kněz potřebuje všechno o mně vědět? Co když to někomu prozradí? Možná se mi vysměje. A jak se ke mně zachová, když se potom potkáme?
Ano, Bůh, opravdu nepotřebuje moje přiznání proto, aby se dověděl něco, co by předtím nebyl věděl. Ale já potřebuji nejen odpuštění, ale i radu k nápravě. Někdo například něco ukradne. To není jen porušení Božího příkazu, protože tím nejen urazil Boha, ale někoho i poškodil. Nestačilo by, kdyby jen poprosil Boha o odpuštění, ale ukradenou věc by nevrátil. Anebo když o někom řekl něco nepravdivého, musí to přece odvolat. Bůh se svými příkazy stará, aby bylo na světě dobře. Záleží mu tedy v první řadě na té nápravě. Kněz zastupuje Boha nejen v tom, že v jeho jménu odpouští hříchy, ale i místo něho rozhoduje, jak se má co napravit, vynahradit, změnit. A jak by mohl rozhodovat a radit, kdyby nevěděl, o co jde. Kněz není Bůh, nikomu nevidí do duše, a přece má člověka ujistit o Božím odpuštění. Mohl by to udělat, kdybychom mu svoje hříchy neřekli? Ani lékař nemůže předepsat lék, když mu neřekneme, jaké máme těžkosti.
Kněz nikdy nikomu nesmí prozradit vůbec nic z toho, co mu při této svátosti svěříme. Nesmí ani chováním ani ničím jiným dát najevo, že něco ví. Toto je nejpřísnější tajemství, jaké jen vůbec může být. Už mnohokrát se stalo, že některé kněze kvůli tomuto tajemství mučili i zabili, ale oni přece nic neprozradili.
Žalovat na sebe není nikdy příjemné. Ale i kněz má hříchy. I on musí své hříchy vyznat jinému knězi, když je chce mít odpuštěny. Nikdo se tedy nemusí bát, že by se mu kněz vysmál anebo ho odsoudil. On totiž sám podle sebe ví, jak těžké je být dobrým.
A ještě něco. Ježíš to i proto takto rozhodl, abychom museli všechno o sobě povědět, protože nás velmi dobře znal. Věděl, že jen tak se nám skutečně uleví.
Představte si například takovýto případ. Otec se vrací z daleké cesty. Byl dlouho pryč, dávno neviděl děti. Celou cestu se na ně těší. Nemůže se dočkat, kdy je uvidí.
Na stanici čekala tatínka celá rodina. Jen Gábinka chyběla. Zůstala doma, protože jí prý bolela hlava. Otec byl celý ustaraný, jestli není vážně nemocná. Chvátal rychle rovnou k ní. Chtěl hned volat lékaře, ale ona tvrdila, že je jí už lépe. Rychle tedy vybalil kufry a jí první dal krásné dárky. Jindy by byla výskala radostí, ale nyní ji nic netěšilo. Trápilo ji, co udělala. Nebyla to totiž pravda, že ji bolela hlava, když ostatní šli na nádraží. Právě tehdy dávali v televizi pokračování zajímavého seriálu. A představte si, že to bylo pro ni důležitější než setkáni s otcem! Věděla však, že to od ní není pěkné, a proto si vymyslela, že je jí špatně. Když ostatní odešli, pustila si televizor, a když se měli vrátit, rychle ho vypnula a lehla si. Když však uviděla otcovu ustaranou tvář, velmi se zastyděla. Proto ji netěšily ani hračky, které jí donesl, a nevydržela v otcově přítomnosti, přestože vyprávěl zajímavé zážitky z cesty.
Večer nemohla usnout, převalovala se v posteli a nedovedla se uklidnit. Co dělat? Cítila, že jí nepomůže nic jiného, než všechno povědět. Bylo to těžké, ale jak se ji ulevilo! Najednou bylo všechno v pořádku. Konečně se mohla těšit z otcovy přítomnosti i z jeho dárků.
Dovedete si něco takového představit? Jistě jste to už někdy zažili. Ale tu opravdovou úlevu ještě zažijete, když se prostřednictvím kněze setkáte s dobrým Bohem a pocítíte, že všechno to zlé je pryč.
Úplně pryč. Jako kdyby se nikdy nic nebylo stalo. Čím upřímněji žalujeme na sebe, tím větší radost prožijeme ze smíření. Z jistoty, že všechno, za co jsme se styděli, je už úplně odstraněno.Přišel Ježíš, postavil se doprostřed mezi apoštoly a řekl jim: "Pokoj vám!" Když to řekl ukázal jim ruce a bok, Učedníci se zaradovali, když viděli Pána. Ježíš jim znovu řekl: "Pokoj vám! Jako Otec poslal mne, tak i já posílám vás." Po těch slovech na ně dechl a řekl jim: "Přijměte Ducha svatého. Komu odpustíte hříchy, těm jsou odpuštěny, komu je zadržíte, tomu budou zadrženy." (srv. Jan 20,19-23)
Dám vám hádanku, ano? Tři sestry - Renata, Alena a Eva dostaly stejné nové sukénky. Chtěly si je obléci do školy, ale maminka jim to nedovolila, že je mají mít jen na neděli. Ony se však chtěly pochlubit před kamarádkami, a tak se dohodly, že si je potají obléknou. Vždyť co, než maminka přijde domů z práce, sukně budou pěkně viset ve skříni. Ale co se nestalo!. Na školním dvoře natírali lavičky. Naše tři děvčata si toho nevšimla a sedla si na lavičku. Barva nebyla ještě dost suchá, a tak měla každá na sukni velikánskou skvrnu. Dovedete si představit, jak je to mrzelo! Ale každou trochu jinak. Všechny tři mrzelo, že si zničily nové sukně, že mají škodu. A i hanbu, protože ty skvrny každý viděl. Renata na nic jiného nemyslela, jen na tu škodu a hanbu. Alenu však trápilo ještě i to, co z toho bude doma! A Evě bylo nejvíc líto, jaký smutek tím způsobí mamince.
Máte uhodnout, která z těchto lítostí je nejsprávnější! Určitě Evina. Nemyslela jen na sebe, na svoji škodu, ale na maminku. Litovala proto, že měla maminku ráda. A víc než na nové sukni jí záleželo na tom, aby se maminka nehněvala.
Když člověk poruší některé Boží přikázání, urazí tím Boha. Ale obyčejně má z toho i nějakou škodu, anebo hanbu. Té škody a hanby lituje každý. Ale myslíte, že stačí taková lítost na Boží odpuštění? Opravdu ne.
Když říkáme, že Bůh odpustí každému, kdo lituje, myslíme tím takovou lítost, jako byla Evina. I ji mrzelo, že má škodu. Ale nezůstala při tom. Uvědomila si, že porušila maminčin zákaz, že se provinila vůči mamince, která ji má velmi ráda. Na to, aby se uklidnila Renata, bylo by stačilo, kdyby si nebyla sukni zničila. Alena potřebovala k uspokojení už víc. To, aby ji nikdo nepokáral a nepotrestal. Ale Evě záleželo v první řadě na tom, aby jí maminka odpustila. Aby se mohla cítit zase stejně, jako předtím. Cítíte ten rozdíl, viďte?
Největší rozdíl je v tom, jak se člověk zachová po hříchu. Ten, kdo lituje jako Renata, bude si potom dávat jen pozor, aby se mu něco podobného nestalo znovu. Renata bude tedy opatrnější a nejdřív se přesvědčí, jaká je lavička, a až potom si sedne. Renata však nemyslela na návrat domů, na to, že vlastně neposlechla a urazila maminku. Proto spokojeně poruší i podruhé maminčin zákaz, spokojeně ji znovu kdykoliv podvede. Jen si dá větší pozor, aby z toho neměla škodu anebo posměch. Takový člověk, kterého mrzí jen škoda a hanba, snaží se najít způsob, aby se té škodě anebo ostudě mohl vyhnout. A když to vůbec nejde, tak buď zbaběle uteče, anebo si zoufá.
Bezpečnost často pátrá například po nesvědomitých řidičích, kteří ujeli z místa havárie. To jsou ti, které nemrzí, že porušují Boží příkaz, když ohrožují bezpečnost na cestě. Když se nic nestane, ani o tom neuvažují. A když se něco stane, zase je zajímá jen jejich vlastní škoda, a proto zbaběle ujedou, aby se vyhnuli zodpovědnosti. O tom vůbec neuvažují, že urazili Boha. A proto jim ani nenapadne hledat Boží odpuštěni. Mrzí je to, litují toho, co se stalo, ale ne ve vztahu k Bohu.
S Alenou to bylo o něco lepší. Uvědomila si totiž, že porušila mámin zákaz. A i když litovala víc ze strachu než z lásky, přece jen byla. rozhodnuta, že od nynějška už bude maminku poslouchat. Jí už záleželo na odpuštění. Ale protože se bála návratu domů, uvažovala, jestli by si nemohla najít nějakou výmluvu. Kdyby však maminku znovu oklamala, vyhnula by se sice zahanbujícímu přiznání, ale bylo to potom mezi ní a mamkou v pořádku? Ne, protože její návrat domů by byl vlastně další urážkou. Nemohla by se u maminky cítit tak, jako předtím, neměla by odpuštěno. Vždyť tím novým podvodem by vlastně dokázala, že vůbec nic nemíní změnit, ani napravit. Alenina lítost, i když víc ze strachu než z lásky k mamince, stačí k odpuštění tehdy, když je spojena s upřímným přiznáním. To je důkaz, že je rozhodnutá víc to neopakovat.
Bůh odpustí každému, kdo lituje nejen pro svoji vlastní škodu, ale uzná, že urazil Boha, upřímně všechno vyzná knězi a chce se změnit. Kdo lituje z lásky, jako Eva, tomu je hned odpuštěno. Bůh ho hned v té chvíli obejme jako otec marnotratného syna a ani nečeká na přiznání. Takže i největšímu zločinci na světě stačí okamžik takovéto lítosti. A kdyby v té chvíli zemřel, Bůh ho přijme tak, jako kdyby ho vůbec nikdy nebyl urazil. Znamená to, že po takové lítosti se už nemusíme vyznat knězi? Ne. Jenže kdo opravdu takto lituje, ani neuvažuje o tom, že by se chtěl vyznání vyhnout. Velmi mu záleží na tom, aby bylo s Bohem všechno jako předtím, a proto sám cítí potřebu upřímně se přiznat. Tak jako Gábinka, o které jsme minule vyprávěli. Nikdo nic nevěděl, nikdo ji nepodezříval a nic se nevyšetřovalo, nic jí nehrozilo. Ale ji velmi mrzelo, jak se zachovala k otci, že ji mohlo uspokojit jen to, když to všechno na sebe řekla.
Vy se už tak dlouho přátelíte s Ježíšem, víte toho tolik o Bohu, chápete, že jeho příkazy chtějí jen naše dobro, že určitě litujete jako Eva. Zvykněte si už nyní posuzovat své jednání podle Božích příkazů a když je v něčem porušíte, hned litovat z lásky k Bohu. Kdo to dělá celý život, má stále jistotu o Ježíšově přátelství. A Ježíš ho dovede k Bohu nejen při každém svátostném odpuštění, ale i jednou do věčné radosti.Ať nikoho nezaráží, že se nemluví o rozdílu mezi smrtelným a všedním hříchem. Nerozlišuje se povinná část vyznání od dobrovolné. Pro děti totiž smrtelný hřích nepřichází v úvahu. Namísto strašení o svatokrádeži je důležitější naučit děti, aby upřímně vyznání považovaly vždy za nutnost. Hranici smrtelného hříchu přesně určit v konkrétním případě je velmi těžké. Kdo si však zvykne litovat a vyznávat všechno, v čem se cítí vinen, nepotřebuje to ani moc vědět. Takovýto způsob je nejúčinnější prevencí nejen proti lhostejnosti, ale i proti chorobně úzkostlivému svědomí.
O průběhu samotné svátosti by měl bezprostředně poučit kněz, který bude děti poprvé zpovídat. Když je možné, vybereme dětem kvalitního zpovědníka. Moc rozhřešovat má sice každý kněz stejnou. Ale mnoho záleží i na osobním přístupu kněze, hlavně když jde o první zážitek z této svátosti, který může být pro dítě rozhodující na celý život.
Pomůcka pro zpytování svědomí je v třetí části příručky. Při prvním zpytování svědomí máme dětem trochu pomoci, ale respektujeme jejich právo na intimitu. Nechtějme vědět, z čeho se míní zpovídat.Pán je dobrotivý a milosrdný a odpouští hříchy. On ochrání všechny, kteří ho upřímně hledají (Kaz 2,13).
Toto má být pokus o meditaci, ale už ne obrazovou. Dosud jsme při meditaci uvedli dítě do určité situace, přímo do děje. Dnes chceme uvést dítě do myšlenkového postupu, ve kterém by si mělo hluboce uvědomit sebe ve vztahu k Ježíšovi. Je to možné, děti jsou schopny i takto meditovat. Potřebuje to však vhodnou atmosféru. Například v předvečer prvního přijetí svátosti smíření. Očekávání velké události vytváří potřebnou náladu.
Ideální je, když tehdy mluvíme jen s jedním dítětem. Není-li to možné, je dobře rozdělit děti na co nejmenší skupiny. V jedné skupině ať jsou zásadně jen děti jednoho pohlaví. Je to nutné pro oslovování. Musíme totiž oslovovat jedno dítě, protože každé musí pocítit, že právě ono je to, na které se Ježíš těší. Gramaticky by to nebylo možné, kdybychom měli i chlapce i děvčata.
Začínáme jako jindy, rozhovorem. Přechod do meditace má být pozvolný, vyvolaný změnou způsobu vyprávění. Pomaleji, důrazněji, tišeji.Tak co, děti, těšíte se už na zítřejší den? Hodně? A od kdy, jak dlouho? ( Volné odpovědi. )
Co myslíte, kdo se ještě na tento den těší? (Rodiče, babička ...) A oni jak dlouho? Možná už od chvíle tvého narození, anebo ještě trošku dřív.
A ještě někdo? Kdo? (-) Nevíte? No přece Bůh! A odkdy? Od tvého narození? Kdepak! Mnohem mnohem dřív! Od té doby, kdy Bůh věděl, že budeš. A to bylo opravdu velmi dávno. Bůh od věčnosti věděl, že jednou budeš na světě. A nejenže věděl, on tě chtěl mít. On tě totiž vymyslel.
I rodiče tě chtěli mít. Ale dokud ses nenarodil(a), nevěděli ani, co budeš, jestli chlapec, anebo děvče. Oni o tom nemohli rozhodovat, jaké budeš mít oči, vlasy, postavu, hlas. Oni chtěli mít dítě, ale že to budeš právě ty, o tom rozhodl někdo jiný. Ten, kdo tě vymyslel, tedy Bůh. Opravdu chtěl tebe. Chtěl tě právě takového (takovou), jako jsi ty. Vždy to chtěl. Už tehdy, když stvořil svět.
To on vybral dobu, ve které se máš narodit. Vždyť jsi se mohl (mohla) narodit ještě kdysi, když lidé žili v jeskyních. Ale Bůh chtěl, abys žil(a) právě nyní.
Vybral si i krajinu, ve které máš žít. Vždyť ses mohl(a) narodit někde, kde děti umírají hladem. Ale Bůh tě vložil do světa tak, abys měl(a) všechno, co potřebuješ. Nejen jídlo, oblečení, domov. Bůh chtěl, abys mohl(a) poznat jeho. Postaral se o to, aby ses o něm dověděl(a). A hned po narození ti křtem slavnostně daroval svoje přátelství, vtiskl ti o tom do duše nesmazatelný znak. Je to velká výsada, protože ji nedostanou všechny děti. Mnoho je takových, co nikdy o Bohu ani neuslyší.
Od věčnosti jsi byl(a) v Božích plánech v jeho myšlenkách. A od té chvíle, když jsi začal(a) existovat, sledoval Bůh s velkou láskou a starostlivostí tvůj vývoj. Každý tvůj krok, každé slovo. Těšil se, když viděl, že se v tobě rozvíjejí dobré vlastnosti. Ale mrzelo ho, když viděl něco jiného. Něco, co na tobě nechtěl mít. Každý zlý čin je jako skvrna na obraze. Vždy tehdy si Bůh asi pomyslel: "Já jsem si tě představoval jiného (jinou). Toto nepatří do mého plánu s tebou. Kazíš můj záměr. Když to bude takto pokračovat, sotva budeš moci splnit cíl, pro který jsem tě určil." Zabolel ho každý tvůj hřích, protože tě má velmi rád. Tak rád, jako nikdo na světě.
Vždyť i kvůli tobě se stal člověkem. Ježíš myslel i na tebe, když strašně trpěl. I za tebe prosil svého Otce, když visel na kříži. I tobě vyprosil odpuštění. A nyní se už těší, že ti to odpuštění bude moci dát. Je rád, že se chystáš k němu, aby tě mohl zbavit toho, co tě dělá špatným. Vždyť i proto ustanovil svátost pokání, aby to, cos pokazil(a), mohl dát do pořádku. Ještě pár hodin a už nebude existovat žádná tvoje vina. Bude navždy pryč!
A jak se těší Ježíš, že se bude moci s tebou spojit! Když ustanovil při poslední večeři Eucharistii, udělal to i pro tebe! Rozhodně se na tu chvíli těší víc než ty. Ale touží se s tebou setkat často. Kdyby to mělo být jen nyní jedenkrát, a potom víc nikdy, to by bylo velmi smutné setkání. To by bylo bídné přátelství! Nyní to má být jen začátek. Ale Ježíš tě zve, abys přišel (přišla) co nejčastěji, protože ti chce pomáhat, abys byl(a) stále lepší, abys dokázal(a) přemáhat špatné vlastnosti. K tomu ti chce dát svoji sílu. Když se budeš stále živit Eucharistií, budeš ji mít.
Ježíš je velmi bohatý. Vždyť je Božím Synem. A proto, že tě má rád, chystá ti mnoho darů. Čeká, že si je od něho všechny vezmeš.
Že je chceš všechny přijmout? Pověz to Ježíši hned při prvním setkání! Pověz mu to tak opravdu! Když už bude v tobě, zavři oči, nemysli na nic jiného, nevšímej si ničeho okolo sebe, mysli jen na Ježíše. Těš se, že jsi s ním. A to, co mu povíš, ať je něco velmi pěkného a důvěrného. Například, že ho máš rád(a) a že chceš splnit úlohu, kterou ti určil, protože jen tak budeš opravdu šťasten(á).K bezprostřední přípravě prvního přijetí Eucharistie určitě patří ještě mnoho obnovení křestního slibu, eucharistický půst, vysvětlení, že lámáním hostie se nedělí Ježíšovo tělo, některé modlitby atd. K tomu však není potřebný zvláštní návod.
Je velkou chybou, když po absolvování slavnosti prvního přijímání skončí náboženská výchova dětí. Nutně to vyvolá dojem, že jsme dosáhli cíle. Přitom je to jen start. Chtěli bychom velmi naléhavě poradit každému vyučujícímu, aby se nic nezměnilo na způsobu setkávání s dětmi a aby se dále bez přerušení probírala další témata.Cítíte, děti, o co jste bohatší, než ty děti, které o Bohu nic nevědí? Neznají Ježíše a nemohou se s ním přátelit. Nevědí, že je má rád někdo nesmírně mocný a bohatý, kterému všechno patří a kdo nad vším vládne.
Dobrý člověk chce dopřát každému všechno dobré a krásné, co má sám. Jen si zkuste vzpomenout, jak vám už určitě někdy bylo líto, když jste zažili něco zvlášť pěkného, že tam právě tehdy nebyl s vámi například bratr anebo kamarád. Kdo už byl například u moře, anebo letěl letadlem, určitě chtěl všem svým přátelům vyprávět, jaké to bylo, chtěl se s nimi podělit o to krásné, co zažil. Anebo když prožil nějaké dobrodružství, viděl zvlášť pěkný film, anebo i když jen četl něco zajímavého, chtěl to povědět těm druhým. Ne proto, aby se před nimi vytahoval, ale aby i oni byli nějak účastni jeho zážitku. Chce jim dopřát toho, co má sám.
Tuto snahu vložil do nás Bůh. A ne náhodou. Patří to do jeho plánu se světem. Bůh nám přece daroval svět na přivedení k rozkvětu. A kdyby se každý člověk snažil dopřát druhým to, co je dobré a pěkné, bylo by lidem na světě stále lépe. Vy už víte, že je tomu na světě často právě naopak. Je to proto, že lidé v sobě nerozvíjejí to dobré, co do nich Bůh vložil. Neřídí se tedy snahou pomáhat, rozdávat, ale ničí, škodí, ztrpčují si život. Mnoho je na světě takových, co hříchem udusili v sobě dobré snahy, už ani nedovedou jinak žít. Ale když jim neměl kdo o Bohu vyprávět, když je neměl kdo s ním seznámit, mohou ti lidé za to?
I okolo nás žije asi mnoho dětí, které o Bohu nic nevědí, anebo když vědí, nikoliv pravdu, ale něco překrouceného, falešného. Není vám líto, že je to tak? Necítíte v sobě touhu podělit se s nimi o všechnu tu radost, kterou vám dává důvěrné přátelství s Ježíšem?
Jenže jak dát těm druhým přátelství s Ježíšem? Není to lehké. Vždyť to člověk nemůže jen tak porozprávět jako obsah knihy anebo filmu. Zde jde o víc. Nestačí, abych to druhému řekl, on tomu musí uvěřit. Když mu vyprávím, jak jsem se cítil na lodi, není důležité, jestli mi uvěří. Ale z mého vyprávění o Bohu bude jen tehdy něco mít, když všemu uvěří a začne se s Bohem sám setkávat, mluvit s ním v modlitbě, když přijme jeho přátelství ve svátosti křtu, jeho rady pro život podle přikázání a jeho odpuštění, když je poruší. Krása náboženství není v tom, že o Bohu vím, ale v tom, že s ním žiji v důvěrném přátelství. Vy s tím teprve začínáte a už jste se určitě přesvědčili, že to stojí za to! A jen když vytrváte, poznáte, co je opravdové štěstí a radost. Už i nyní, zde, na zemi. A co teprve potom v nebi, když už nikdo nic nezkazí!
Jistě byste to chtěli dopřát každému. Jen si zřejmě netroufáte. Stejně tak si netroufali ani apoštolové, když je Ježíš pověřil, aby ostatním lidem hlásali pravdu o Bohu. Jim dal na starost, aby se lidé naučili žít s Bohem v lásce. Kdyby apoštolové nebyli uposlechli Ježíšova příkazu, kdyby nebyli nikomu odevzdali svoji víru, za pár let by už nikdo nebyl věděl o Ježíši. A jak by dnes vypadal svět? Kdyby už nikdo nezachovával Boží příkazy, kdyby se nikdo nesnažil napravovat následky hříchů, kdyby každý jen boural, ničil, zabíjel, kradl, nenáviděl, mstil se, všichni lidé by se už snad dávno vyvraždili a zahynuli! Ježíšův život, jeho slova i zázraky, jeho příklad, ba i jeho smrt na kříži by nebyly lidstvu nic platné, kdyby se nebyli našli takoví, kteří svoji víru odevzdali dalším lidem.
Snad si ještě pamatujete, jak se Ježíš postaral o apoštoly, když byli velmi skleslí, protože vůbec nevěděli, jak mají svoji úlohu splnit. Modlili se, prosili, a Ježíš jim dal svého Ducha, Ducha svatého. Bůh sám, v osobě svého Ducha jim dal i moudrost i odvahu. Dá ji každému, kdo ho prosí, kdo chce přivést ostatní k němu.
Kdy a jak se to stane? I na to ustanovil Ježíš viditelný znak SVÁTOST BIŘMOVÁNÍ.
Křtem dostává člověk do duše znak přátelství s Ježíšem. Svátostí biřmování se z něho stává takový přítel, který má pro Ježíše získat jiné. Má o něm svědčit. Biřmováním dostane k této úloze i pověření i schopnosti. Když to myslí upřímně, nebude se tedy stydět za víru ani před těmi, co se mu vysmívají. Bude hrdý na přátelství s Ježíšem, i kdyby všichni okolo něho tvrdili, že je to hloupost. A když to bude potřebné, dokáže i jiným vyprávět o Bohu. Bude umět například naučit mladší sourozence modlit se. Svátost biřmování se dává na celý život, takže dá schopnost udělat všechno, co potřebujeme. Například přivést jednou vlastní děti k Bohu.
Svátost biřmováni dává Bůh prostřednictvím biskupa anebo kněze, kterého tím biskup pověří. Viditelným znakem přijetí daru Ducha svatého je toto:
Nejdříve prosí biskup Ducha svatého, aby opravdu přišel. Potom položí ruku na hlavu biřmovaného, poznačí ho na čele posvěceným olejem a přitom řekne:"Přijmi znak (pečeť) Ducha svatého."
Duch svatý je dnes stejně mocný a bohatý jako byl v době apoštolů. Takže s každým se může stát po přijetí svátosti biřmování taková zázračná přeměna, jako s apoštoly. Jen musí sám chtít. To je asi tak, jako kdyby někdo dostal plnou peněženku, ale když ji ani neotevře, nic z toho nebude mít. Duch svatý dává schopnosti a odvahu, ale konat musí každý sám. A kdo to zkusí, pozná, že život s Duchem svatým je velké dobrodružství, protože dokáže mnoho, k čemu by se sám nikdy neodvážil.Ve třetí části této příručky je několik krátkých životopisů svatých. Po tomto tématu je můžeme zařadit jako doplněk vyučování.
Tato lekce nechce být přípravou na svátost biřmování, ale jen první informací o ní. Tak, jako se přimlouváme za to, aby se dětem umožnilo co nejvčasnější přijetí Eucharistie, při této svátosti je tomu naopak. Mělo by se počkat do věku, když se už dítě dovede samostatně rozhodnout a může ji uvědoměle, naplno přijmout. Těžké je určit věk. U někoho to může být dvanáct let, u někoho možná až osmnáct, ba i víc.Doufám, že už docela přesně víte, co je svátost. Mluvili jsme o tom už vícekrát. Znáte svátost křtu, svátost biřmování, svátost pokání i Eucharistii. Jsou to takové znaky, které můžeme vidět, slyšet, pocítit, abychom mohli mít jistotu, že právě tehdy působí neviditelný Bůh. Takže když vidíme, jak kněz leje na hlavu děťátka vodu, a slyšíme, jak říká, že ho křtí ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého, s jistotou víme, že Bůh v té chvíli přijímá toto dítě za blízkého přítele. Že všechno to, co hřích pokazil mezi lidmi a Bohem, už pro toto dítě neplatí. Když vám jednou biskup položí ruku na hlavu a poznačí vás na čele posvěceným olejem, budete vědět, že od té chvíle vám Duch svatý dá všechno, co budete potřebovat, abyste mohli splnit úlohu, ke které jste povoláni.
Ale co bude vaší úlohou v životě? Co od vás Bůh očekává? Skončíte školu, začnete pracovat podle toho, čím se vyučíte, co vystudujete. Na světě je mnoho práce. Je potřebí obdělávat půdu, chovat zvířata, připravovat jídlo, vyrábět nábytek, oblečení, stroje, auta, je potřebí i učit i léčit, i opatrovat ty, kteří jsou bezmocní. Co kdo z vás bude dělat, na tom nezáleží. Důležité je, abyste to dělali co nejlépe. I na práci musí být vidět, kdo je Ježíšův přítel. Ten musí pracovat lépe a svědomitěji. Vždyť Bůh nám dal svět na to, abychom si v něm zařídili šťastný život. Ale to se dá jen dobrou prací.
Bůh však chce i to, aby přicházeli na svět další lidé. Takže musí být na světě rodiny, ve kterých se narodí a vychovávají děti.
Jak vznikne rodina? Vaši rodiče nežili spolu od narození, nepatřili k sobě, když byli dětmi. Možná se znali, možná žili v jednom městě, ale možná se narodili a vyrůstali velmi daleko od sebe. Ať to bylo jakkoliv, určitě nebyli příbuzní, tedy rodina. Stali se jí až po svatbě. Před svatbou se maminka jmenovala jinak, ale při svatbě dostala tatínkovo příjmení, protože od té chvíle patří k sobě na celý život. Zařídili si společný domov, aby v něm měly domov i jejich děti.
Svatba je tedy zvlášť důležitá a významná událost v životě. Dva lidé opustí svoji rodinu a založí si novou. Poslechnou tím Boží příkaz, že mají vychovat děti. V takovéto rozhodující chvíli potřebují též viditelný znak, že to je Bůh, který je spojuje, který z nich dělá manžele. Takže i manželství je SVÁTOST. Muž a žena, kteří se mají rádi a rozhodnou se prožít spolu život, založit si rodinu, musí to veřejně prohlásit před svými rodiči, příbuznými, přáteli i na úřadě, aby od té chvíle každý věděl, že tito dva patří navždy k sobě. Když toto prohlášení udělají v kostele před knězem, v té chvíli se stávají manželi i před Bohem. Přijmou svátost manželství a mají jistotu, že Bůh přijal jejich rozhodnutí a bude jim poskytovat zvláštní pomoc, aby mohli dobře vychovat děti, protože to není opravdu lehké.
Jistě jste už viděli někdy svatbu, anebo jste viděli fotografie ze svatby svých rodičů. Obdivovali jste, jaké měla maminka pěkné šaty, závoj, květiny. Svatba bývá obyčejně velmi krásná. A většinou se mluví jen o tom, jestli jsou nevěsta a ženich pěkní a jestli jim to spolu sluší. Ale myslíte, že od toho závisí, zda budou mít jednou jejich děti dobrý domov? Vy už jistě dobře víte, že jen tam se můžeme dobře cítit, jen tam jsme opravdu doma, kde se všichni mají rádi, kde se nehádají, nekřičí na sebe, neurážejí se, ale pomáhají si.
Na to, aby mohl vzniknout nový člověk, musí se spojit tělo muže a ženy. Tak se obejmou, že se stanou jakoby jedním tělem. To je potřebné na to, aby se mohlo dostat mužské semínko k ženskému vajíčku. Ale to nestačí k tomu, aby mohl ten nový člověk dostat i starostlivou péči a laskavou výchovu. Proto se musí manželé spojit i jinak. Musí mít stejnou snahu vytvořit dobrý domov. Měli by stejně přemýšlet, chtít stejné. A to opravdu nezávisí na tom, kdo má jaké oči a vlasy, jakou má postavu, jestli má auto, mnoho peněz, jestli hezky tancuje a jak se obléká.
Vy jste ještě děti, ještě je daleko, než se vy budete ženit nebo vdávat. Ale i po vás bude Bůh asi chtít, abyste založili rodinu. A proto už nyní se musíte naučit hodnotit lidi správně. Všímejte si, jaké vlastnosti mají lidé, s kterými je vám příjemně a dobře. Jaký člověk má pro vás porozumění, kdo vám pomůže, a naopak kdo škodí, koho je třeba se bát. A samy přijdete na to, že pro život jsou důležité vlastnosti upřímnost, pravdomluvnost, čestnost, pracovitost, ochota pomáhat. To všechno jsou vlastnosti, které v nás chce mít Bůh.
Kdo se od dětství snaží žít tak, jak si to přeje Bůh, a vybírá si za přátele takové lidi, kteří se o to snaží, pravděpodobně i do manželství půjde s věřícím a hodnotným člověkem. Takoví lidé se chtějí v manželství spojit nejen tělem, ale i duší, ve snaze žít podle Božích přikázáni. Oni proto přijdou na svatbu do kostela, proto chtějí prohlásit svoje rozhodnutí stát se manželi před zástupcem Boha, aby měli jistotu, že tím plní vůli Boží. V takové významné chvíli chtějí mít při sobě všechny své blízké. A komu je Bůh nejlepším Přítelem, ten nemůže začít nový život jinak, než v jeho přítomnosti.
Kdyby však na svatbu do kostela přišli takoví, co v Boha nevěří, co neuznávají jeho příkazy, co jim na Bohu nezáleží a šli by tam jen proto, aby jim to přineslo štěstí, anebo aby se zalíbili někomu z rodiny, to by nebyla svátost, ale urážka Boha.Ježíš odpověděl: "Nečetli jste, že Stvořitel je od počátku jako muže a ženu stvořil a řekl:
Proto opustí muž otce i matku a připojí se ke své manželce, a ti dva budou jedno tělo?
Takže již nejsou dva, ale jedno tělo. A proto co Bůh spojil, člověk nerozlučuj!" (srv. Mt 19,4-6)65. Svátost pomazání nemocných
Dnes vám povím skutečný příběh, který byl zfilmován.
Jedno mladé děvče výborně lyžovalo. Všiml si jí trenér a začal se jí zvlášť věnovat. Děvče bylo houževnaté, a tak se její výkon stále zlepšoval. Získávala jednu cenu za druhou, až se dostala na vrcholové závody. Měla všechny předpoklady získat prvenství a dostat se na Olympiádu. To byl sen jejího života. Ale stačil okamžik a všechno, o čem snila, o co se tak tvrdě snažila, bylo navždy pryč. Spadla, zlomila si páteř, a to je vždy velmi vážné a nebezpečné zraněni. Lékaři udělali všechno pro její záchranu. Podařilo se jim zachránit jí život. Ale následky zranění byly strašné - zůstala ochrnutá. Sama se nemohla vůbec pohnout. Po dlouhém a namáhavém cvičení dokázala sedět na vozíčku a trochu hýbat rukama, ale víc se nedalo. Co nyní? Měl její život ještě nějaký smysl?
Hned po úrazu, ještě v sanitce, křičela, že nechce zemřít. Trenér byl u ní a ujišťoval ji, aby se nebála, že bude žít. Velmi se bála, a proto potřebovala někoho, kdo by jí dodal naději a odvahu. A stále potom potřebovala nejen léky a ošetření, ale i přátele, kteří jí pomohli vyrovnat se s velkou změnou v jejím životě. Nejdřív totiž doufala, že ještě bude moci lyžovat. Ale potom se přesvědčila, že to už není nijak možné, že už nikdy nebude moci ani chodit. Tehdy padla do zoufalství, protože si myslela, že ztratila všechno.
Našel se však přítel, který ji přesvědčil, že tomu tak není. Zůstalo jí totiž to nejdůležitější - hlava. Vidí, slyší, dovede přemýšlet, mluvit. Může se tedy učit. A ona se opravdu začala učit. Začala si všímat i svého okolí. Předtím totiž myslela jen na sebe, na svůj velký cíl - olympijské vítězství. Neměla vůbec čas myslet na druhé. Do té doby jí ani nenapadlo podívat se do malé indiánské vesničky nedaleko jejího bydliště. Nyní ji tam zavezli. Uviděla kopu pěkných, ale velmi zanedbaných dětí. Neměli tam totiž školu, protože nikdo nechtěl jít učit do takového zapadákova. Velmi ji to zaujalo. Rozhodla se, že se stane učitelkou a ujme se těchto dětí. Její život dostal znovu smysl, stala se užitečnou, ba i šťastnou.
Kdo ji zachránil? Jen lékaři? Jistěže potřebovala i operaci, léky, ošetřování, cvičení. Ale co by z ní bylo, kdyby nebyla našla někoho, kdo jí dal naději, kdo ji posilnil a pomohl jí smířit se s velkou změnou, využít jí, znovu najít smysl života?
Proč vám to vyprávím? Nu proto, abyste pochopili další velmi důležitou svátost, určenou pro těžce nemocné. Protože každá vážná nemoc znamená velkou změnu v životě. A tehdy každý potřebuje někoho, kdo mu dodá naději a odvahu. Kdo ho uklidní, aby se nebál a ukáže mu, jaký smysl má změněný život. A když už se nedá nic dělat, když opravdu přichází smrt, tehdy potřebuje člověk pomoc nejvíce. Jakou? No určitě ne klamání, jak se to často dělá. Všichni okolo nemocného vědí, že musí zemřít, ale přesvědčují ho, že to nic není, že to přejde a bude zase zdráv. Co myslíte, je to rozumné? To je asi tak, jako kdyby někdo šel ve tmě rovnou k nějaké propasti. Všichni by viděli, kam směřuje, ale ujišťovali by ho, že jde po krásné rovině a že se mu nic nestane. Je takové klamání pomocí?
Pomoc je v pravdě. A pravdou je, že smrt není konec. Smrt je začátek jiného života. My víme, že nám Bůh připravil takovou radost, slávu a štěstí, že si to ani nedokážeme představit. Bůh nás čeká a těší se na nás. Máme jít k němu se strachem? Je dobré zatajit umírajícímu, co ho vlastně čeká?
V okně hořícího domu stálo dítě. Jediná záchrana byla vyskočit oknem. Ale dítě se bálo. Otec zdola volal, že je chytí. Dítě křičí: "Nevidím tě!" A otec: "To nic, neboj se a skoč, protože já tě vidím!"
I s umírajícím člověkem je to tak, že se bojí, protože Boha nevidí. A tehdy musí někdo přijít, kdo mu vysvětlí, kdo ho přesvědčí, že Bůh ho vidí, čeká na něho a zachrání ho. Tehdy člověk nejvíc potřebuje jistotu, že neviditelný Bůh je s ním.
Vážně nemocnému, a především umírajícímu člověku, nabízí Bůh pomoc ve svátosti pomazání nemocných. Přijde k němu kněz, modlí se s ním a poznačí ho posvátným olejem. To je znak naděje a posilnění pro nemocného, protože kněz uspokojí nemocného, že Bůh o něm ví a má ho stále rád. Vysvětlí mu, jaký smysl má nemoc. I když se úplně změnil život nemocného, i když nemůže dělat to, co předtím, Bůh má pro něj něco jiného. Velmi často se totiž stává, že lidé se v nemoci změní k lepšímu. Kněz je ten přítel, který namísto Boha řekne nemocnému: "Neboj se, budeš žít." Protože vždy je to pravda. I kdyby zemřel, čeká ho přece věčný život u Boha.
Když má nemocný vážný důvod bát se setkání s Bohem, protože ho těžce urazil, kněz mu pomůže, aby hříchů litoval, vyznal je, a potom mu je v Božím jméně odpustí, i kdyby to byl největší hříšník. Když Ježíš umíral na kříži, první, koho dovedl do nebe byl zločinec, který ale litoval a prosil.
Svátost pomazání nemocných je velké dobrodiní pro nemocné. Nenahradí sice léčení, ale pomůže uzdravit. Každý lékař vám potvrdí, že se rychle uzdravuje nemocný, který je klidný, vyrovnaný, který má naději. A naopak strach a zoufalství ztěžující léčení. Lidé se ale bojí této svátosti. Myslí si, že. ke komu už přijde kněz, musí zemřít. To však vůbec není pravda. Velmi často se právě po přijetí svátosti pomazání začne nemocný rychleji uzdravovat. Ale když přece umře, což to není výhoda moci se chytit v této nejvážnější chvíli života Ježíšovy ruky?Je někdo z vás nemocen? Ať si zavolá některého z představených církevní obce a ten ať se nad ním modlí a maže ho olejem ve jménu Páně; modlitba spojená s vírou zachrání nemocného, Pán ho pozdvihne, a jestliže se dopustil hříchů, bude mu odpuštěno. (Jak 5,14-16)
Uměl by někdo z vás uhodnout, jakou svátost jsme ještě neprobírali? Řekli jsme si, že Ježíš nám zanechal svátosti pro všechny vážné a rozhodující chvíle života. Už jsme mluvili téměř o všech životních změnách. O všem, co se může s člověkem stát od narození až po smrt. Co nám ještě chybí?
Při každé svátosti jsme mluvili o knězi. A kdo je to kněz? Je to člověk jako každý z nás. Jak se však někdo stane knězem? Tak jako inženýrem, anebo lékařem, že chodí na vysokou školu, naučí se, co potřebuje vědět, a potom začne pracovat.
I tomu, co dělá kněz, je třeba se naučit. Ale to nestačí. Je potřebí dostat moc. Kněz přece řekne nad chlebem a vínem: "Toto je moje tělo a krev" a v té chvíli se obojí promění v Ježíšovo tělo a krev. To sám od sebe nikdo nemůže udělat, ať by se tomu kdokoliv chtěl naučit. Stejně tak by marně někomu řekl: "Odpouštějí se ti hříchy." Vždyť hříchy urážejí Boha, a tedy jen Bůh je může odpustit.
Kněz nemluví a nekoná sám za sebe, ale z Ježíšova pověření. A jak to Ježíšovo pověření dostane? Nu též svátostí, tedy viditelným znakem. Ježíš si vybral dvanáct mužů, tři roky je učil a potom jim dal velkou úlohu, rozšířit jeho učení po celém světě. Při poslední večeři, když proměnil chléb ve své tělo a víno ve svou krev, jim řekl: "Toto dělejte na mou památku." Dal jim moc v jeho jménu proměňovat chléb a víno, aby všichni lidé mohli slavit Eucharistii a živit se Ježíšovým tělem a krví. Po vzkříšení řekl Ježíš apoštolům, že jim dává moc odpouštět hříchy. A dřív než odešel do nebe, pověřil apoštoly, aby se rozešli do celého světa, aby všude hlásali to, čemu je učil, a aby křtili ty, kteří v to uvěří.
Ježíš tedy pověřil apoštoly, aby ho zastupovali, aby pokračovali v jeho činnosti, aby se i další lidé dověděli, jak je Bůh dobrý, a aby mohli žít s ním v přátelství. Apoštolové splnili svoji úlohu, ale co po jejich smrti? Co další lidé? Jak se ti dostanou k Bohu? Ježíš přece přišel pro každého. Tedy jeho pověření a moc musí přecházet na další muže. Apoštolové ji odevzdali dalším. A tak biskupy a kněze, kteří nám dnes zastupují Ježíše, pověří vlastně též sám Ježíš. Jejich moc pochází od Ježíše, jen přecházela přes mnohé nástupce apoštolů.
Biskup jako nástupce apoštolů udělí svátost kněžství vkládáním rukou na hlavu muži, který se chce stát knězem, je toho schopen a skončil předepsanou vysokou školou. Biskupské svěcení uděluje na to určenému knězi více biskupů.
Být knězem, to neznamená jen vykonávat některé znaky, vyslovovat určená slova proměnění, odpuštění, křtu. Kněz musí lidi vyslechnout, pochopit je, poradit jim, napomínat je, povzbuzovat, učit, vysvětlovat jim Boží pravdy. Nemůže například jen tak hned pokřtít dítě. Vždyť to je vážná věc. A co když ho nebude mít kdo poučit o víře? Kněz tedy musí nejdřív poučit rodiče. Anebo odpustit hříchy; ani to není jen jedna věta rozhřešení. To je třeba povykládat i poradit, jak se co dá napravit, změnit. A nemocné též nestačí jen pomazat olejem, ale je třeba i povzbudit. Ale co je nejdůležitější, kněz se musí víc než my ostatní podobat Ježíši ve všem. Konat jako on. A co vlastně dělal Ježíš?
Především byl sám dobrý, aby lidé mohli uvěřit, že Bůh je dobrý. A přestože se lidé chovali k němu zle, nepřestával za ně prosit svého Otce. Před Bohem totiž zastupoval všechny lidi.
Totéž má dělat kněz. Jenže on je sám slabý a hříšný člověk. Musí se proto víc než druzí lidé snažit přemáhat své zlé vlastnosti, litovat a napravovat své chyby. A protože i kněz zastupuje ostatní lidi před Bohem, musí odprošovat Boha i místo nich.
To všechno je velká a těžká úloha, pro kterou se kněz musí zříci i vlastní rodiny. Musí být otcem všech těch lidí, kteří jsou mu svěřeni. Zde se totiž nedá tak jako v jiném zaměstnání odpracovat určené hodiny a potom mít volno, moci se věnovat vlastní rodině. Kněz musí být knězem stále, v kostele, na ulici, ve svém pokoji, na výletě, před známými lidmi, i před přáteli, i když je úplně sám.
Bohu velmi záleží na tom, abychom vždy měli jistotu, že se s ním ve svátostech setkáme. Proto rozhodl, že i kdyby kněz byl nehodným člověkem, i kdyby se vůbec nesnažil podobat se Ježíši, přece ho vždy platně zastupuje. Čím však je kněz sám lepší, tím lehčeji uvěří lidé, které má získat.
Kněz je pro nás vzácným Božím darem. Kdo se však rozhodne pro toto krásné povolání, dává se na těžkou cestu plnou odříkání.
Když vidíme někoho vléct těžký náklad, jak namáhavě s ním stoupá do kopce, budeme se jen nečinně dívat, případně ho ještě kritizovat? Copak nemáme mu pomoci?
Kněz, který chce své povolání dobře vykonávat, nese příliš těžké břemeno. A lidé ho často jen posuzují. Jak mu můžeme pomoci? Nu tím, že budeme dávat pozor, co nám říká, a že se budeme snažit podle toho žít, aby viděl, že se nenamáhá zbytečně. A hlavně se musíme za kněze
hodně modlit. Protože přece slouží nám, a když nebudeme mít dobré kněze, kdo nám zprostředkuje setkání s Ježíšem?Ježíš přistoupil k apoštolům a řekl jim: "Je mi dána veškerá moc na nebi i na zemi. Jděte tedy, získejte za učedníky všechny národy, křtěte je ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého a učte je zachovávat všechno, co jsem vám přikázal. Já jsem s vámi po všechny dny až do konce světa." (Mt 28,18-2O)
Když jednou šel Ježíš s apoštoly, zpozoroval, jak se o něčem mezi sebou dohadovali. Nechtěli mu však prozradit, o čem. Dohadovali se totiž, kdo z nich bude mít vyšší úřad, vznešenější postavení v budoucím Ježíšově království. To bylo ještě tehdy, když si mysleli, že se Ježíš stane pozemským panovníkem a oni budou jeho ministry.
Ježíš dobře věděl, o čem se dohadovali. Poučil je, že v jeho království bude největší ten, kdo je sluhou těch ostatních. Kdo tedy chce získat prvenství, musí se starat o druhé, sloužit jim.
Ježíš to myslel velmi vážně, protože to řekl víckrát. A celým svým životem to dokazoval. Vždyť on byl opravdu první ze všech lidí a přece, co dělal? Kudy chodil, tam pomáhal, staral se o nemocné, opuštěné, chudé, ba i o opovrhované hříšníky. Při poslední večeři dokonce umyl apoštolům nohy. To byla práce, kterou dělávali jen nejpodřadnější sluhové. Byla to poslední výzva apoštolům, jak mají chápat úřad, který jim svěřuje. A za chvíli jim dal kněžskou moc. A to je úžasná moc, i když vůbec ne k panováni a vládnutí, ale ke službě.
Ježíš určil, kdo má mezi apoštoly rozhodovat, kdo bude jejich hlavou, když on sám viditelně nebude mezi nimi. To je už opravdu vyznamenání. Tento nejvyšší úřad s největší mocí svěřil Petrovi. Řekl mu to obrazně, že mu odevzdává klíče od svého království. Svěřit někomu klíč, to je velký projev důvěry. Ale i zodpovědnosti. Kdo má klíč, zastupuje pána domu. Je tedy povinen chovat se tak, jako on. Petr a jeho nástupcové zastupují Ježíše. A to je ta největší, ale přitom nejtěžší služba. Ježíš totiž řekl Petrovi ještě i to, aby pásl jeho ovce. I to bylo myšleno obrazně. Pást znamená starat se o všechny, kteří patří Ježíšovi, tedy o všechny pokřtěné. Zase ne vládnout, ale sloužit.
Takto si mají uspořádat život mezi sebou lidé, kteří uvěří Ježíšovi. Sloužit si navzájem. Ježíš každého přijímá za přítele, ale každého též pověřuje nějakou službou. Kdyby se podle toho choval každý pokřtěný, tvořili bychom společnost lidí, kteří se mají velmi rádi a ochotně si pomáhají. Potom by mezi námi nikdo nemohl být chudý, opuštěný, bezradný a zoufalý, protože by se našel někdo, kdo by mu pomohl. Každý by se rozdělil o to, co má, ať jsou to peníze, nebo vědomosti, nebo síla. A všichni by měli všechno.
Zpočátku tomu tak i bylo. Prvních tři sta roků křesťany velmi pronásledovali. Tehdy se dal pokřtít opravdu jen ten, kdo chtěl podle víry žít. A právě tehdy se křesťanství velmi rychle šířilo. Svět totiž viděl, jak se věřící mají rádi, jak si obětavě pomáhají. A to lákalo.
Jenže přišly jiné časy. Pronásledování přestalo. Celé národy se staly křesťanskými, i boháči a panovníci. Jenže ne všichni byli ochotni rozdělit se o svůj majetek, pomáhat, odpouštět, uskromnit se, myslet víc na dobro druhých než na sebe. A tak se pomalu zapomínalo na pravé Ježíšovo učení. Stavěly se sice krásné kostely, všichni do nich chodily, ale ne všichni chtěli sloužit druhým. Naopak, mnozí chtěli panovat, vládnout, být bohatými, žít v přepychu. A to i ti, kterým Ježíš dal na starost své učení, tedy i někteří kněží a biskupové, ba i nástupcové Petra, papeži. Chtěli se vyrovnat panovníkům, stavěli si paláce, strojili hostiny, dokonce vedli i války. Nevšímali si chudáků, kteří na ně pracovali. Stále méně se tedy podobali Ježíši. Našli se však vždy lidé, kteří pochopili Ježíšovu výzvu ke službě. Jejich příklad přemohl zlo, které se už velmi rozmáhalo.
Ježíš při rozloučení s apoštoly řekl, že zůstane se všemi pokřtěnými navždy. Založil Církev, o které předpověděl, že bude trvat navěky a nic ji nepřemůže, i když ji budou nepřátelé krutě pronásledovat, ba i když budou její členové velmi hříšní. Ježíš dal své Církvi Ducha moudrosti, odvahy a síly, Ducha svatého, který v ní bude vždy působit. A je tomu opravdu tak. Vždyť jak jinak se dá vysvětlit, že Církev trvá už dva tisíce let a přežila všelijaká nebezpečí?
Církev, to je Boží lid, to jsou všichni pokřtění. A to jsou lidé se všemi svými slabostmi a hříchy. Každý hřích znamená ránu na těle Církve. Ale přestože těch ran bylo velmi mnoho, Církev dodnes žije. Je jako mohutný a košatý strom, který přináší stále množství ovoce. Je to ovoce opravdu bohaté, protože vždy bylo v Církvi mnoho těch, kteří pochopili Ježíšovu výzvu k službě. Tisíce mužů a žen se stále obětavě věnuje těm nejbědnějším - opuštěným dětem, bezmocným starým lidem, těžce nemocným a mrzákům. Nejsou jim odporní ani zapáchající nemocní a nebojí se jít ani mezi zvrhlé zločince. Každý, kdo se opravdu přidá k Ježíšovi, totiž chce, aby bylo na světě čím dál méně zla.
Na starých stromech vidíme stopy po nejedné vichřici, která poodlamovala větve. A na kmenech zase jizvy po nešetrných, i zlomyslných zásazích.
Na Církvi je též mnoho jizev, ba i čerstvých ran. Ale ona se dále rozrůstá, protože má hluboké a mocné kořeny.
Největší ránou z minulosti je rozdělení Církve. Všichni, kteří věříme v Ježíše Krista, jsme křesťané. Ježíš ustanovil pro všechny jednu Církev a svěřil ji Petrovi a jeho nástupcům. Jenže kdysi dávno pro všelijaké spory a pohoršení se odtrhly skupiny věřících od papeže, a tak dnes jsou nejen křesťané-katolíci, ale i pravoslavní, evangelíci, babtisté, čeští bratři, anglikáni, kalváni a mnozí jiní. Všichni patříme k sobě, protože všichni jsme pokřtění, všichni věříme a chceme sloužit témuž
Ježíši. Ale určitě se mu nelíbí, jak se nenávidíme a jeden o druhém zle vyprávíme. Jsme přece všichni bratry. Dnes je už na celém světě velká snaha, abychom se zase spojili ve stejné víře a ve vzájemné lásce. Určitě se to podaří, když budeme všichni upřímně hledat pravdu, vzájemně se milovat, když budeme chtít sloužit, a ne vládnout.
Vy, děti, patříte též do Církve, mezi Boží lid, vždyť nosíte v duši svátostný znak křtu, a už jste se i skutečně spřátelili s Ježíšem. Víte o něm mnoho, při každé eucharistické slavnosti se čte a vysvětluje Písmo svaté, takže se dovíte ještě mnoho zajímavého a krásného, aby vaše přátelství mohlo dále růst. A určitě poroste, když se budete snažit žít tak, jak chce Ježíš.
On i vám říká to samé, co řekl kdysi apoštolům: "Kdo chce být velký, kdo chce získat prvenství ať slouží druhým, ať se stane jejich služebníkem - ať se o ně stará, ať pomáhá každému, kdo to potřebuje.
Vím, že každý z vás chce být velký, chce něčeho v životě dosáhnout, něco dokázat, něco znamenat. Chce prožít krásný a zajímavý život. Každý, kdo uvěří těmto Ježíšovým slovům a rozhodne se žít pro druhé, musí zapomenout na sebe. Ale Ježíš na něj nezapomene. Kdo bude mít odvahu k Ježíšově službě, jednou s velkým překvapením zjistí, že je o mnoho bohatší a šťastnější než ti, co mysleli jen na sebe.Ježíš řekl Petrovi: "Ty jsi Petr - Skála - a na té skále zbuduji svou církev a pekelné mocnosti ji nepřemohou. Tobě dám klíče od nebeského království, co svážeš na zemi, bude svázáno v nebi, a co rozvážeš na zemi, bude rozvázáno v nebi." (Mt 16,18-19)
Třetí část - Příležitostná témata
V druhém bodě společných zásad vyjmenovaných v úvodě se připomíná, že je třeba citlivě reagovat na momentální situaci a využít příležitosti, kterou nám nabízejí zvláštní okolnosti. Několik nejběžnějších situací uvádíme na ukázku.
Jsou to však opravdu jen ukázkové texty. Není možné předvídat všechny situace, které se mohou vyskytnout. Využívejme především podobenství z evangelií. Například o hřivnách při předáváni vysvědčení, při projevech vyvyšování se po úspěchu, nebo při skleslosti po neúspěchu. Podobenství o hostině, kde se pozvaní vymlouvají na jiné povinnosti, můžeme použít, když se dětem nechce jít do kostela, protože mají lákavější program. Podobně se může stát aktuálním podobenství o ztracené ovci nebo o dvou synech, o drahocenné perle a podobně.
Kdo chce přivést děti k Bohu, může s plnou důvěrou počítat s působením jeho Ducha. "Duch svatý ho poučí, co má říkat" (srv. Lk 12,12).Situace: Nemusí to být právě na Štědrý den, ale i dříve, když už je patrné, že děti jsou v atmosféře velkého očekávání. Necháme si vyprávět, na co se kdo nejvíc těší, kdo jaký dárek očekává.
Že je to krásné, takto se těšit? Jen aby to už bylo tu! Myslím, že byste i čas posunuli, aby už co nejdřív nastal ten očekávaný večer, kdy konečně budete pod rozsvíceným stromečkem prohlížet dárky! Jen aby se do té doby něco nestalo, abyste si to nějak nepokazili!
Divíte se, co by se mohlo stát? Nu, povím vám takový příběh. Poslouchejte:
Staník a Zdenka byli spolužáci a bydleli ve stejném domě. Když šli ze školy naposledy před vánočními prázdninami, samozřejmě, že si vyprávěli o dárcích. Zdenka říkala, jak velmi touží mít pod stromečkem chodící a mluvící panenku. A že ji zřejmě dostane, protože zaslechla, jak se maminka s tatínkem o tom domlouvali. Staník měl již autodráhu jistou. Dokonce ji objevil schovanou v garáži. Když se na schodech rozešli, zakřičel ještě Staník na Zdenku, že oni si už ani nemusí přát pěkné vánoce, protože je už vlastně mají jisté.
Ale co se stalo! Staník si na Štědrý den dopoledne šel ještě zahrát s chlapci hokej. Ale dnes se mu nějak nedařilo. Byl v bráně. Když pustil třetí gól, začali mu kamarádi nadávat. Staník se rozzuřil a rozehnal se hokejkou na nejbližšího. Ten se chtěl uhnout, ale tak nešťastně, že ho úder zasáhl do čela. Musela přijet záchranka a chlapce odvezli do nemocnice. Vyšel z toho sice bez následků, ale hned po úraze to vypadalo hrozivě.
Staník se velmi lekl. Nebyl schopen na nic jiného myslet. Velmi se bál, co bude s raněným kamarádem. Nebál se trestu, byl by vděčně snesl výprask, jen kdyby věděl, jak to skončí. Ještě navečer telefonoval otec do nemocnice. Lékař však řekl, že až po třech dnech bude moci povědět, jestli je už chlapec mimo nebezpečí. Kdyby ho ale prý zasáhl jen o kousek dál, mohlo ho to zabít.
Staník měl ještě tři mladší sourozence, kteří nechápali, co se stalo, a těšili se na vytoužený večer. Kvůli nim bylo večer všechno jako obvykle. Rozzářený stromeček, dárky, krásně prostřený stůl a výborná večeře. Staník měl pod stromečkem autodráhu, ale ani ji neotevřel. Stále měl před očima zakrvácenou tvář, nosítka, sanitku. Rodiče ani nepromluvili. Všiml si, jak se otcovi třese ruka, když se pokoušel jíst. A maminka si každou chvíli utírala slzy. Jen ti nejmenší nic nepozorovali a těšili se z hraček. Byl to velmi smutný večer. Před
pár hodinami si Staník myslel, že krása Štědrého večera závisí na vytoužené autodráze. Nyní autodráhu měl, ale radost ne.
Ani Zdence to nevyšlo. Mrzelo ji, že Staníkovi se podařilo objevit skrýši dárků. A tak, když byla v bytě sama, začala se přehrabovat ve skříních. Nenašla sice, co hledala, ale podařilo se jí shodit z police maminčinu oblíbenou vázu. Rozbila se na kousky. Co nyní? Za chvíli přijde maminka domů. Jak jí vysvětlí, co tam vlastně hledala? Když to vyjde najevo, docela určitě panenku nedostane, to je jasné. Rychle se rozhodla. Pečlivě posbírala a uklidila střepy. Dnes maminka určitě nebude vázu hledat. Kdy až budou květiny! To je ještě daleko. Potom už snese nějaké pokárání. Ale panenku už bude mít, a o to nyní jde!
Dostala ji. Takovou tu krásnou, o jaké snila. Ale nějak se z ní nemohla radovat. Nebyl to pro ni takový kouzelný večer, jako měl být, přestože navenek bylo všechno jako jindy. Svíčky, prskavky, hudba, všechno se třpytilo, vonělo, maminka vůbec nevypadala unaveně, tatínek nebyl ani trochu nervózní. Opravdu šťastný večer. Ale pro Zdenku ne. Ještě nikdy před rodiči nic nezatajila. Udělala to kvůli panence. Má ji. Jenže neupřímností ztratila cosi vzácnějšího. I ona pocítila, jako Staník, že krása Štědrého večera nezávisí jen na dárcích.
Takže pozor, děti, abyste si to ještě nepokazily! Že se budete velmi snažit? A ne proto, aby pod stromečkem bylo to, po čem toužíte. Ale proto, aby ten večer byl opravdu krásný. Protože jistě chápete, že to nejkrásnější, to nejsou ani dárky, ani dobroty, ani stromeček, ale to, když je v tento večer celá rodina pohromadě. Když jsou k sobě všichni dobří, pozorní, nikdo není nervózní, nikdo nekřičí, nenadává, nezlobí se, ale každý chce udělat tomu druhému radost. Když je tomu tak, pak je to opravdu nejkrásnější večer v roce. Jen škoda, že trvá tak krátce! A nejen ten večer. Ani se nenadějeme a je po prázdninách. Stromeček uschne, cukroví a čokoláda ze stromečku se sní. Hračky se pokazí, a i když ne, zevšední, přestanou být vzácné. A zase je zde všední život, škola, úlohy, zkoušení, každý spěchá, je nervózní, podrážděný - jak jsme vzdáleni od pohody Štědrého večera!
A víte, že jednou zažijeme něco ještě krásnějšího, než je ten nejkrásnější Štědrý večer? Kdy a kde? Jednou v nebi. Tam budeme mít právě to, co je nejkrásnější z Vánoc: radost, že jsme všichni spolu a že se máme rádi. Ale nejen na chvíli, na pár hodin. To už nikdy nepřestane. Jenže i to můžeme pokazit. Tak jako Staník a Zdenka Štědrý večer, protože kdo má nějakou vinu, nemůže být šťasten. A co myslíte, že se vyplatí dávat si pozor i kvůli jedinému večeru! Vím určitě, že vy si už nic nepokazíte. Ale ještě víc se vyplatí dávat si vždy pozor tak, abychom si nepokazili věčný Štědrý večer!Situace: Zjistíme, že se dítěti smějí pro jeho dobrotu. Anebo když musíme předpokládat, že se mu budou smát při jeho delším pobytu mimo domov, například v dětském táboře.
Děti, kdo se vám více líbí, člověk odvážný, anebo bojácný, který se čehokoliv poleká? Kdo z vás by chtěl být takovým ustrašencem? Že nikdo? Určitě nejvíc proto, protože se stále ustrašenému každý vysměje. A výsměch je nepříjemný, bolí. Ale dovedete vůbec rozeznat odvážného od bojácného? Smějete se, že to je lehké. Ale opravdu není. V tom se často zmýlí i dospělí. Poslouchejte a posuďte sami.
Bylo to několik roků po válce. Chlapci si hráli venku na louce. Našli nějaký divný předmět, vypadal jako mina. To byl ale objev. Právě si totiž hráli na vojáky. Nyní se tedy cítili, jako kdyby to bylo doopravdy. Nejstarší, Jožka, začal hned mudrovat, že si to odnesou do tajného bunkru a všichni jim budou závidět. Ať se nyní odváží ještě přijít nepřátelská banda z horního konce vesnice!
Všichni nadšeně souhlasili. Jen Dušan radil, aby se toho nedotýkali, ale aby to šli oznámit dospělým. Ostatní se mu však začali posmívat, že je strašpytel. Ať tedy běží domů schovat se mámě za sukni, když je tak ustrašený.
Na posměch byl Dušan háklivý. Nesnesl ho. Aby dokázal, že nemají pravdu, sám vzal minu do ruky. Vybuchla. Všichni utrpěli těžká zranění, Jožkovi to utrhlo nohu a Dušan za pár hodin v strašných bolestech zemřel.
Posuďte sami, byl odvážný? Ne, byl zbabělý, protože se polekal posměchu, a proto udělal něco, co nepovažoval za správné. Konal proti svému přesvědčení, ze strachu.
Jiný příklad. V restauraci obědvá společnost. Po jídle si všichni objednají pivo. Jeden z nich si přeje sodu, protože je řidič. Ale ostatní se mu začnou smát, že kdo to kdy viděl, takto úzkostlivě dodržovat předpisy! Čeho se bojí, vždyť už nemá před sebou dlouhou jízdu, a na tom kousku prý určitě nebude žádná kontrola. Řidič byl též zbabělý člověk, lekl se posměchu. Dal si jedno pivo, potom druhé a skončilo to rozbitým autem a těžkými zraněními všech čtyř. Byla to pravá odvaha?
Luis Pasteur byl slavným vynálezcem. Vynašel způsob, jak zachránit lidi, které pokousalo vzteklé zvíře. Po takovém pokousání dosud každý zemřel a byla to strašná smrt. Když Pasteur začal s pokusy, všichni nejučenější lékaři se mu vysmívali. Veřejně, před celou vědeckou společností ho vyhlásili za podvodníka, za blázna, ba za nebezpečného člověka. Kdyby byl býval Pasteur zbabělcem, byl by přestal dělat
další pokusy. Potřeboval opravdu mnoho odvahy k tomu, aby nic nedbal na všechny ty posměšky, ale aby dál tvrdě pracoval. Kdyby se však byl lekl, dodnes by lidé umírali na tuto strašnou infekci.
Chápete už, kdo je skutečně odvážný? Přece ten, kdo si dokáže obhájit a prosadit svůj správný názor, kdo se drží svého přesvědčení, i když se mu ostatní smějí. Protože posměchu se lekne jen zbabělec. Moudrý člověk nejdřív uvažuje a potom jedná. Hlupák udělá všechno, co si myslí a chtějí ostatní.Ke každému, kdo se ke mně bude znát před lidmi, budu se i já znát před svým Otcem v nebi, ale kdo mě zapře před lidmi, toho i já zapřu před svým Otcem v nebi (Mt 10,32-33).
Situace: Děti se chovaly v kostele velmi nevhodně. Nejde o běžnou dětskou neposednost. Když jsou obřady dlouhé a když jim děti nerozumějí a nemají možnost zapojit se, musíme jim uznat, že nedokáží způsobně v klidu tiše sedět.
Uvedeného textu bylo ve skutečnosti použito u sedmiletého chlapce, který chodil už delší čas k svátostem, obřadům rozuměl a přesto býval neposedný. Tentokrát byl malátný, bez zájmu, nechtěl se zapojit ani do hlavních částí mše svaté s odůvodněním, že je velmi ospalý. Ale hned po příchodu domů ožil a celý večer byl čilý. Před spaním se dožadoval pohádky. Pozorně poslouchal. Na konci se rozplakal a ve své improvizované večerní modlitbě úplně spontánně litoval svého chování. Je třeba podotknout, že aplikaci na sebe si udělal úplně sám. Tohoto textu je možno použít jen u dětí, které už znají Ježíšovo vykoupení a souvislost s eucharistickou obětí.Dnes ti budu vyprávět jedno dobrodružství, jako kdyby se stalo tobě. Tak si přitom představuj, že jsi to opravdu ty, že to opravdu prožíváš.
Jdeš domů ze školy. Je to v zimě, už je tma. Najednou se ti zdá, že slyšíš nějaké vzdychání. Jako kdyby vycházelo ze strouhy u cesty. Co to může být? Máš strach, jenže co když někdo potřebuje pomoc? Dodáš si odvahy, jdeš za hlasem, a co vidíš! Ve strouze leží chlapec od sousedů, celý zakrvácený, tváří v blátě. Zřejmě ho srazilo auto, odhodilo do strouhy a řidič ujel. Co nyní? K nejbližšímu domu je ještě daleko a pomoci je potřeba rychle. Vždyť chlapce už téměř není slyšet. Nemyslíš na sebe, na svůj strach. Vždyť když chlapec takto zůstane, určitě zemře. Skočíš tedy do strouhy, otočíš ho, vyčistíš mu ústa a nos a zjistíš, že dýchá. Přitom stále křičíš o pomoc, takže kdosi doběhl a zavolal sanitku. Lékař zjistil, že bez tvého zásahu by se byl chlapec zadusil blátem.
Co myslíš, jak se bude k tobě chovat ten chlapec, až se uzdraví? Že ti bude vděčný a bude tě mít rád?
A představ si, že jsi takto zachránil ještě více lidí. Byl bys například při tom, když spadlo malé dítě do vody. A ty bys skočil za ním, nedbal bys na to, že se zmáčíš a že je voda studená, a zachránil bys to dítě. Jak by ti byla jeho matka vděčná. A až to dítě vyroste, určitě by tě vždy pěkně pozdravilo, protože by vědělo, že jsi jeho zachránce.
A možná bys byl ještě někdy u požáru. V hořícím domě by spalo dítě a nikdo by se neodvážil jít pro ně. Ty bys vběhl dovnitř, vzal dítě a vynesl ho přes plameny a dým. Celý bys byl popálený, dlouho bys ležel v nemocnici ve velkých bolestech, ale dítě by bylo zachráněno.
Potom by tě jednou napadlo, jaké by to bylo milé setkat se se všemi, které jsi zachránil. Připravil bys jim hostinu s všelijakými dobrotami a pozval bys je na ni. Přišli by, ale bylo by na nich vidět, že se jim nechce. Sedli by si, ale vůbec by si tě nevšímali, neposlouchali by tě, dřímali by, jen tak z přinucení by si něco vzali z připravených pochoutek. Potom by rychle utekli domů, a ty bys z okna viděl, jak už po cestě vesele skáčou, už vůbec nejsou ospalí, jak jsou rádi, že jsou konečně venku.
Dovedeš si představit, jak by ses při tom cítil?Situace: Dítě vidí obrázek biblické potopy, anebo otřesné záběry v televizi z nějaké živelné pohromy a začne to dávat do souvislosti s Boží dobrotou. Tuto souvislost můžeme i vyprovokovat. Navrhovaný text začíná právě takovou provokací. Tento text můžeme použít jen pro děti, které už probraly první část příručky.
Že je to strašné! Tolik lidí přijde o život! I malé děti! Možná to bylo v noci, všichni spali a najednou strašný hukot a už se prudce valila voda, všechno strhla a nemilosrdně brala s sebou. Kameny, stromy, mosty i domy . . .
Takových neštěstí se stává mnoho. Někdy přijde zase velikánský vítr, říká se tomu větrná smršť, anebo cyklón, orkán, tajfun. Vyvrátí z kořenů i velké stromy, jako kdyby to byly zápalky. A domy bortí, jako kdyby byly postavené z karet.
Anebo když je zemětřesení, za několik vteřin je celé město v troskách. Lidé, kteří nezahynou, zůstanou bez přístřeší, bez jídla a bez vody. Zůstane jim jen to, co mají na sobě.
Říkali jsme si, že Bůh stvořil svět dobrý a krásný, aby v něm mohl být člověk šťasten. Neštěstí, bolest a utrpení způsobil hřích. Hříchem se svět pokazil. Bohu se to však nelíbí, když lidé kazí svět, protože potom už nemohou v něm být šťastni. Bůh chce, aby lidé všechny svoje schopnosti a síly použili k odstranění zla ze světa. Aby to mohli dokázat, dal jim na to rozum, schopnost přemýšlet, ale i sílu a zručnost, aby dovedli udělat to, co vymyslí. Jenže to zlo, ten hřích je právě v tom, že se lidem nechce, anebo že používají svoje schopnosti ke špatnostem, na to, aby bylo na světě ještě víc neštěstí, aby lidé ještě víc trpěli. A to je strašný hřích.
Povím vám, co je o tom napsáno v Písmě svatém.
Kdysi velmi, velmi dávno žil na světě dobrý a spravedlivý člověk. Jmenoval se Noe. Byl i velmi moudrý a hlavně ochotný udělat všechno, co si přeje Bůh. Věděl, že Bůh chce, aby lidé byli dobří a šťastní. Ale viděl okolo sebe jen samé zlo. Lidé mysleli jen na sebe, na svou zábavu. Přitom si ubližovali a ztrpčovali si život. Noe tak nejednal. Pomáhal, kde mohl, a zachraňoval, jak nejlépe dovedl. Všechny své schopnosti a síly používal jen na to. Tak plnil to, k čemu ho Bůh určil.
V Písmě svatém se píše, že Bůh pověřil Noeho, aby postavil koráb. Mělo to být něco jako loď, v čem by se lidé mohli zachránit před velkým přívalem vod. To ale nebylo nic lehkého. Vymyslet, aby to bylo dost velké a pevné, ale zároveň dost lehké, aby se to udrželo na vodě.
Musel to zhotovit tak, aby nikde nevnikala voda. A co to dalo práce! Skácet stromy, rozřezat, poskládat. Ještě i dnes, když máme všelijaké stroje, byla by to těžká úloha. Nu, Noe se tedy napracoval! Sám by to ani nebyl dokázal. Určitě mu pomáhala celá rodina. Pomáhali mu proto, že i oni chtěli splnit Boží vůli.
Ostatní lidé se však Noemovi jen vysmívali. Co ho to jen napadlo, takto se mordovat! Proč raději neužívá života jako oni! Dělají jen to nejnutnější a potom lenoší a baví se. Jak mu jen mohla napadnout taková hloupost, že by je mohla ohrozit voda! Blázen je ten Noe, když stále vymýšlí všelijaká neštěstí! Dnes se máme přece dobře, svití sluníčko, nač se máme trápit kvůli zítřku!
Noe se však nedal odradit. Usilovně pracoval, až byl jednoho dne koráb hotov. A dobře, že ho udělal, protože začaly tak strašné deště, že voda stoupala stále víc, až zaplavila všechno široko-daleko.
Noe, jeho rodina, ba i všechna jeho zvířata se zachránila. Ti ostatní doplatili životem na svou lehkomyslnost. I malé děti. Ony se samy nedovedly zachránit a jejich rodiče mysleli jen na zábavy.
A tak je to vždy, když lidé neposlechnou Boha, když jsou lehkomyslní a leniví. Myslí si "ale co, vždyť se snad nic nestane, proč se budem trápit a namáhat se". A tak místo toho, aby vymýšleli, jak se ubránit před živelnými pohromami a přírodními katastrofami, raději se baví. To je totiž mnohem lehčí. Lenošit je vždy lehčí než pracovat. Myslet na hlouposti a na to, jak se lépe bavit, je též lehčí než vymýšlet způsob ochrany před vichřicí, záplavami a zemětřesením. Ale Bůh chce, abychom udělali všechno pro krásnější a šťastnější život. On to nežádal jen tehdy dávno od Noeho, ale žádá to i dnes od každého schopného a silného člověka.
Každý, kdo nevyužívá svůj rozum a sílu, anebo dokonce je používá k ničení, k trápení lidí, se velmi těžce proviňuje proti Božímu plánu se světem, protože Bůh si přeje, aby schopnosti, které on dal lidem, využívali k dobru.Situace: Abrahámova oběť je pro děti příliš těžká a drastická. Ale přesto bývá zařazena do vyučování a je i v obrázkové Bibli pro děti. Musíme se tedy pokusit o přiměřené vysvětlení, když se děti s tímto biblickým příběhem setkají.
Může však nastat i situace, ke které se právě hodí Abrahámův příklad ochoty a důvěry. Vím, že i děti mohou být postaveny před těžké rozhodováni, když jim ze zachování Božího přikázání hrozí nějaká velká ztráta.V Bibli je mnoho krásných a poučných příběhů. Povím vám z nich jeden napínavý, ano? Je to příběh o Abrahámovi a jeho neobyčejné důvěře v Boha.
Abrahám byl už stařec, když se změnil jeho život na dobrodružný. Do té doby žil ve svém rodném kraji s manželkou Sárou. Protože neměli děti, vzali si k sobě synovce Lota. Žili si pokojně, starali se o hospodářství a byli přesvědčeni, že to tak bude do smrti. Tehdy však rozkázal Bůh Abrahámovi, aby se odstěhoval daleko pryč. Jen si představte! Po tolika letech odejít do neznámého kraje, podstoupit namáhavou a nepohodlnou cestu a zvykat si na nové prostředí a cizí lidi! Bůh však slíbil Abrahámovi, že ho udělá otcem velkého a slavného národa. Jeho, starého bezdětného člověka! Vždyť je to nemožné!
Málokdo by asi poslechl. Ale Abrahám odešel do nové vlasti, jak si to Bůh přál. Jak byl Abrahám dobrý, je vidět i z toho, jak se zachoval k Lotovi, který se chtěl osamostatnit. On, starý člověk, nechal Lota, aby si první vybral, a tak Abrahámovi zůstalo to horší. Ale i tak se mu tam dobře vedlo.
Jenže přešla léta, oba se Sárou byli už velmi staří a Boží přislíbení se neplnilo. A tehdy Bůh řekl Abrahámovi, že Sára porodí syna. A tak se i stalo, přestože staří lidé už přece nemívají děti. Narodil se chlapeček, kterému dali jméno Izák.
Abrahám se takto přesvědčil, že ho Bůh opravdu udělá praotcem celého národa, vyvoleného Božího národa, který bude vyznávat víru v jednoho Boha. Abrahám dobře věděl, jaké poslání má mít jeho syn, a proto ho vychovával k velké víře a důvěře v Boha. Nebylo to lehké, protože tamější obyvatelé se klaněli množství všelijakých model a věřili různým kouzlům a pověrám.
Stařičký Abrahám jistě velmi miloval Izáka. Vždyť to byl jeho toužebně očekávaný syn, jeho jediná naděje. A ještě jaká naděje! Vždyť na Izáka se vázalo velké Boží přislíbení. Každému rodiči je dítě milejší než vlastní život, ale Abrahámovi jistě ještě víc. A tu najednou přišel nejnepochopitelnější Boží příkaz: "Obětuj mi svého syna Izáka!"
Co to má být? Jak tomu má rozumět? Obětovat přece znamená vzdát se. Když se vzdá syna, vzdá se i všeho toho, co měl Izák vykonat. Jak potom vznikne národ věřících? Vždyť to přece chtěl Bůh! A jak ho má obětovat? Když obětuje zvíře, musí se zabít, chce snad Bůh, aby zabil vlastního syna? Aby udělal to, co lidé, kteří neznají pravého Boha? Tehdy totiž lidé často zabíjeli i děti a obětovali je svým vymyšleným modlám.
Jak strašně se musel cítit chudák stařeček! Jak se v něm všechno bouřilo! Určitě ho velmi pokoušelo tentokrát odepřít Bohu poslušnost. Ale přece se podřídil. Vzal Izáka a spolu šli na místo, kde se měla vykonat oběť. Bylo to dost daleko. Putovali tři dni. Když tam došli, postavili oltář a Abrahám vysvětlil Izákovi, co se musí stát. Izák byl mladý, ještě chlapec. Člověk by čekal, že po takové hrozné zprávě se sebere a uteče. Vždyť stařičký Abrahám by ho nebyl dohonil. Izák však zůstal, byl ochoten podrobit se Božímu rozhodnutí, přestože mu též nerozuměl. A jistě se s tím jen tak lehce nesmířil, že má zemřít.
Tehdy Bůh zasáhl. Nechtěl Izákovu smrt. Chtěl oběť od obou dvou, od Abraháma i od Izáka. Ale stačila mu oběť poslušnosti a ochoty. Byl to důkaz, že Izák je opravdu vhodný pro úlohu, kterou mu Bůh určil. Bůh potřeboval takového oddaného člověka. Vždyť jeho potomci měli ostatním lidem ohlašovat, že se nemají klanět a opětovat všelijakým vymyšleným modlám, protože je jen jeden Bůh, od kterého všechno pochází. Jen jemu je třeba věřit, jeho poslouchat, jemu se klanět.
Co Bůh slíbil, stalo se. Z Izákova potomstva vznikl národ, který si zachoval víru v jediného Boha, i když všechny okolní národy se příslušníkům tohoto národa posmívaly, nenáviděly je a pronásledovaly je. Abrahám uvěřil Bohu, když mu slíbil potomstvo. Byla to velká víra, protože rozum mu říkal, že to přece není možné, když je už starý. A Bůh splnil ještě o mnoho víc, než se Abrahám odvážil věřit. Z tohoto národa totiž pocházela i Ježíšova matka, a tak i sám Boží Syn jako člověk patřil do Abrahámova a Izákova rodu, což je jistě nejvyšší vyznamenání.
Každý člověk, který věří Bohu, je v životě nejednou postavený před vážnou zkoušku. Když se rozhodne poslechnout Boží příkaz, přestože mu možná též nerozumí a splnit ho se mu zdá nesmyslné a i velmi těžké. Po čase se však přesvědčí, že Bůh mu připravil něco vzácnějšího.Když se toto téma použije při nějakém konkrétním problému, je úlohou vyučujícího udělat přiléhavý závěr. Kdo by se bál ujistiti pochybujícího a tápajícího, že Bůh mu věrnost mnohonásobně vynahradí, ať přemýšlí, jestli má sám dostatečně silnou víru. Člověk nikdy nesmí zapomenout, že Bůh vidí dál než my a že naše představy o tom, co je pro nás nejpříznivější, se často velmi odlišují od Božího objektivního názoru.
Při této příležitosti je třeba ještě připomenout, že už od dětství máme budovat správný postoj k modlitbě. Nemáme mít příliš konkrétní prosby. Bůh není automat na pěkné počasí, když chceme jít na výlet, ani na to, aby se nezkoušelo, když jsem se nenaučil. A ani na to, aby vždy všechno hned dopadlo tak, jak to chci. Modlitba musí být projevem důvěry, že Bůh nejlépe ví, co potřebujeme.Situace: Dítěti se nechce učit, nevydrží při úloze, vyrušuje, nedovede se ovládat.
Co myslíte, děti, které zvíře je asi nejsilnější (medvěd, vlk, slon, tygr, lev). Potkat tak někde rozzuřeného tygra anebo lva a nemít pušku, tak co by se stalo? To by se každý polekal. A právem. Vždyť to by byla jistá smrt. Co by si člověk počal proti takovému nebezpečnému zvířeti. Vždyť i ke zlému psovi aby se člověk raději nepřibližoval. A takový lev, ten by každého roztrhal svými silnými zuby a drápy.
A co byste řekli na to, kdybyste viděli, že někdo je tak silný, že by i lvy přemohl holýma rukama? To by byl silák!
O jednom takovém vám něco povím. A je to příběh z Bible. Tam je napsáno, že jednou velmi dávno žil člověk, který se jmenoval Samson. Ten vám dokázal věci! A právě takového jednoho rozzuřeného lva zaškrtil a roztrhal sám, jen tak, rukama. Vždyť tehdy ještě ani pušky neexistovaly. Samson zabil ve válce sám mnoho nepřátel. Koho jednou udeřil, hned bylo po něm. Když ho nepřátelé zajali, celého ho svázali silnými provazy. Ale on je potrhal, jako kdyby to byly tenké nitky. Potom ho zase nepřátelé přemohli, přivázali ho ke sloupům obrovského domu. Ale on se vzepřel, takže ty sloupy vyvalil a celý dům se zřítil. Všechny v tom domě to zavalilo. Zabili se tedy nejen jeho nepřátelé, ale i on s nimi.
To už tedy byl silák! Ten se nemusel ničeho bát. A přece to s ním nedopadlo dobře. Víte proč? Protože on přece jen nebyl tak velmi silný. Přemoci lva, zbourat dům, k tomu je potřeba mnoho síly. Ale k něčemu je třeba ještě víc. Kdyby se byl Samson naučil přemoci ještě i to, nemusel tak špatně skončit.
Existuje snad ještě mocnější zvíře, než je lev? No zvíře to sice není, ale přemoci ho, to je ze všeho nejtěžší. A právě to Samson nedokázal. Vždyť jak se vůbec mohlo stát, že se nechal zajmout tak silný člověk? Jak ho mohli zajmout nepřátelé? No, opili ho. A on se dal, neodolal, opilý usnul a už se nemohl bránit. Nedokázal tedy PŘEMOCI SEBE!
Kdo z vás by nechtěl být silný, stát se hrdinou? Ukázat se před druhými, koukejte, co já dokážu! To je správná touha. Ale v té vzácné knize se proto píše o siláku Samsonovi, abychom se naučili být ještě silnějšími než Samson. Málo mu pomohla obrovská síla, když nedokázal přemoci sebe.
Co je tedy nejdůležitější? Koho je třeba nejvíc obdivovat? Toho, kdo přemůže to, co je v něm silnější než lev. A to může být ledacos.
Nechce se mi učit, když je venku pěkně. Nechce se mi psát úlohu, když mám chuť jezdit na kole. Těžké je pro mne cvičit na klavír, když mám rozečtenou zajímavou knížku. Nedokážu ráno vyskočit z postele, a potom nemám na nic čas. Leknu se posměchu kamarádů, když mi snad nabízejí cigaretu. Neodolám vzít si sem-tam nějaké drobné doma, když chci jít tajně do kina. Nedovedu se hrdinsky přiznat, a raději lžu. Nevydržím mlčet a tiše sedět, když se mi chce smát a pokoušet souseda v lavici.
To všechno jsou takoví strašní silní lvi v nás, které je třeba zkrotit, zadávit, roztrhat. Skutečně silný hrdina to dokáže! Ale musí trénovat.Situace: Překonání strachu, pocitu méněcennosti v nevěřícím prostředí, podporování víry v sílu modlitby.
Dnes vám povím zajímavé dobrodružství, o kterém se píše v Bibli. Stalo se to velmi dávno. Zlí Filištínci napadli maličký národ Izraelitů. Izraelité věřili v Boha, ale Filištínci ne. Filištínců bylo velmi mnoho a byli silně ozbrojeni. Proto se vlastně ani nezačalo bojovat. Izraelité se totiž báli. Mezi Filištínci byl jeden obr, jmenoval se Goliáš. Byl dvakrát tak velký než ostatní lidé. Celý byl v železném brnění. A ten velikánský meč co měl! Ten by nahnal strach komukoliv. Goliáš navrhl Izraelitům, že nemusí být válka, nemusí se všichni bít. Stačí, když se mezi nimi najde jeden, který by šel bojovat s ním. Když ho přemůže, odejdou Filištínci a dají Izraelitům pokoj. Každý den vykřikoval na chudáky Izraelity, kdy už konečně pošlou proti němu nějakého hrdinu a pokaždé se jim škaredě posmíval. Co však měli Izraelité dělat? Kdo by se odvážil proti takovému dobře vyzbrojenému obrovi! A tak se Izraelité každý den více třásli strachem, co jen s nimi bude.
A tu se přihlásil pastýř David, ještě jenom chlapec. On že se nebojí bojovat s Goliášem. Všichni ho přemlouvali, aby si to rozmyslel, protože zle skončí. Když se nenechal přemluvit, dal mu král své brnění i meč, jenže to bylo tak těžké a velké, že by to chlapec nemohl ani unést. Tak to tam nechal a šel do tohoto nerovného boje bez brnění a bez meče. Každý ho už viděl na kousky rozsekaného. Obr Goliáš ani svým očím nechtěl věřit, když se mladý David postavil proti němu.
Ale David se nebál. Řekl to i všem ustrašeným Izraelitům: "Nic se o mě nebojte. Goliáš je sice mocný, vycvičený, má železné brnění a těžký meč, ale mně bude pomáhat Bůh, v kterého věřím, a ten je přece mocnější."
No a měl pravdu. Představte si, že David porazil obra Goliáše. Marně se Goliáš smál, že se proti němu postavil slabý chlapec. Prý ho chce přemoct obyčejným chlapeckým prakem? Jeho, nepřemožitelného siláka! Může mu snad ublížit kámen, když je celý schovaný v železném brnění? Jsou ti Izraelité jen hloupí, anebo se mu chtějí i posmívat?
Jenže nadarmo byl Goliáš celý obrněný. Na čele měl malé nechráněné místečko, a právě tam ho David trefil. Byla to taková prudká rána, že Goliáš spadl na zem, meč mu vypadl z ruky a byl přemožen. Když to viděli Filištínci, lekli se a utekli. Izraelité se radovali a oslavovali Davida.
Co myslíte, proč se Davidovi podařilo porazit takového mocného obra? Byla to Davidova zásluha, jeho šikovnost? Jistě i to. Ale bez zázračné Boží pomoci by nemohl zvítězit. A zřejmě proto je to zapsáno v té krásné Svaté knize. Proto Bůh chtěl, abychom se i my dnes dověděli tento příběh. Jistě ne proto, abyste se učili střílet z praku a házet kameny.
Víte, že na světě je všelicos, co se Bohu nelíbí. Že lidé svět stále kazí. Stále jsou na světě takoví, kteří Boha neposlouchají, nevěří v něho, vraždí, vedou války, trápí druhé. I takoví, co se posmívají dobrým lidem, věřícím.
Proto je příběh o Davidovi a Goliášovi v Bibli, a proto je důležitý i pro nás dnes. Neboť je to tak, že Bůh je vždycky nejmocnější. A kdo mu důvěřuje, nemusí se bát nikoho, i kdyby byl tak silný a ozbrojený jako Goliáš. Vždyť co je kamínek proti takové přesile! Každý člověk, který jen trochu rozumí boji, by se s kamínkem neodvážil jít do takového zápasu! A raději by se přidal k dobře vyzbrojeným Filištíncům. Vždy je mnoho takových, co si myslí, že slabší musí být poraženi. A proto se přidají k mocnějším. K těm, kterých je víc a kteří mají lepší zbraně. A nepřemýšlejí, na čí straně je Bůh.
Ale kdo se může spolehnout na mocného Boha, ten zvítězí i beze zbraní. Víte čím? Víte, co je pro nás takovým kamínkem, který trefí nepřítele rovnou do čela? Modlitba. Tomu, kdo vytrvale a s velkou důvěrou prosí svého přítele, nejmocnějšího Boha, tomu Bůh pomůže zvítězit. Ale nesmí se bát, nesmí utéct a nesmí se přidat k těm silným nepřátelům.Situace: 2. listopadu, případně po návštěvě hřbitova, anebo kdykoliv, kdyby spontánně vznikla otázka o očistci.
Chcete vědět, co je to očistec? Tedy dávejte pozor, povím vám několik příběhů, z kterých to pochopíte.
Malý Vláďa šel poprvé do opravdového divadla. Velice se na to těšil, protože mu o tom sestra vyprávěla hodně krásného. Nemohl se dočkat, kdy už bude konečně sedět mezi ostatními dětmi, kdy se zdvihne opona a opravdoví herci budou hrát krásnou pohádku. Cestou do divadla však našel na chodníku kus plechu, jakousi součástku z traktoru. Bylo to velké, velmi špinavé, zaolejované a zablácené. Vláďa si však nadevšechno rád hrával se všelijakým starým železem. A tak neodolal a vzal si to. Přišel do divadla a chtěl vejít do sálu. Ale s tím neforemným špinavým kusem plechu ho dovnitř nepustili. Paní u vchodu mu to vzala z ruky a vyhodila. Vláďa se strašně rozplakal. Ale takový plačící zase nemohl vejít dovnitř. Musel se napřed smířit s tím, že ten špinavý kus plechu v divadle nemůže mít. Pokud neuznal, že je mu to i tak na nic, že to vlastně nepotřebuje, že se od toho jen zašpinil, zbytečně by byl vešel dovnitř. Ani by nebyl vnímal divadlo, byl by stále myslel jen na to, co ztratil. Ostatní děti by se radovaly, výskaly by nadšením a on by plakal kvůli nějakému haraburdí. Když chtěl mít i Vláďa krásný zážitek, musel počkat venku, dokud vše neuznal a nepřestal mít zájem o něco jiného než o divadlo.
Tak nějak je to s člověkem, který by měl přijít do nebe. Má rád Boha, těší se na setkáni s ním, ale do nebe se jde přes smrt. A to přece už víte, že tehdy musí člověk opustit všechno. Nemůže si vzít s sebou nic z toho, co měl na světě rád. Marně si nashromáždil mnoho peněz, mohl mít kdoví jaké drahé hodinky a prsteny, krásné šaty, přepychové auto - všechno je jen haraburdí v porovnání s tím, co ho čeká v nebi. Jenže když to měl příliš rád, nedovede se smířit s tím, že to je nenávratně pryč. Dokud je pro to nešťastný, nemůže jít do nebe. Musí tedy počkat, dokud neuzná, že to všechno, co nechal na světě, nemá vlastně žádnou cenu. Že nestojí za to kvůli tomu se trápit. Potom se už může svobodně radovat v nebi. Říkáme, že prošel přes očistec.
Kdo zemře jako Ježíšův přítel, má připraveno místo u Boha ve věčné radosti. Ale když má ještě příliš rád věci, které musel smrtí opustit, musí se nejdřív této náklonnosti zbavit.
Ale nejen to. Řeknu vám jiný příklad. Katka byla pozvána na oslavu narozenin své sestřenice. Když však vešla do předsíně, uviděla na věšáku známý kabát. Bylo by to možné, že je zde i Soňa, kterou nesnáší? To tedy ne! Raději se zřekne zábavy, ale se Soňou u jednoho stolu sedět nebude! Nebude se celý večer na ni dívat a poslouchat její řeči. Už-už chtěla odejít, ale když slyšela z místnosti radostný smích, zamrzelo ji, že by tam neměla být. Zastavila se a začala uvažovat. Co jí vlastně vadí na Soni? Když ji pozvali do tohoto domu, nemůže být přece zlá. Mohla se změnit. Otevřely se dveře a Katka zpozorovala, jak si její dobrý strýc důvěrně vykládá právě se Soňou. S tou nenáviděnou Soňou. Až ji to bodlo! Kdyby její dobrý strýc věděl, jaký má k Soni špatný vztah!
Jak tam stála, plná touhy jít dovnitř, cítila, že jí v tom brání jen odpor k Soni. Pochopila, že je sama vinna. Už dávno měla zapomenout na jejich někdejší hádku. Už dávno jí měla všechno odpustit a navázat s ní zase přátelství. Věděla, že dokud se z duše neztratí tento odpor, nemůže vejít. Nemůže se tam radovat. Pokazilo by to náladu i ostatním. Byla tedy dočasně vyloučena ze slavnosti, a zavinila si to sama.
I toto je očistec. V nebi je každý šťastný. A tak tam nemůže vstoupit nikdo, kdo někoho z přítomných nemá rád. Musí tedy čekat dotud, dokud nenapraví svůj vztah ke všem, aby se mohl se všemi těšit.
Ale to není všechno. Nyní vám řeknu něco, co se opravdu stalo. Víte, že v Africe je velké horko, ale noci tam bývají studené. Jeden cestovatel vyprávěl, že jednou večer viděl v malé africké vesnici ležet ubohého stařečka bez přikrývky. Celý se třásl zimou. Cestovatel měl s sebou dvě přikrývky a i jeho napadlo, že by se s tím starcem měl podělit. Bál se však, že jemu samému potom bude zima, když mu jedna deka nebude stačit. Když usnul, zdálo se mu, že ho zavalil velký balvan. A v tom snu viděl toho ubohého starce třást se zimou. Moc rád by mu chtěl dát přikrývku, ale už se nemohl pohnout, protože byl zavalen. Byl to jen sen, ale cestovatel vzpomíná, že tehdy pochopil, co je očistec.
Budeme vidět bídu, okolo které jsme prošli nevšímavě, bez poskytnutí pomoci. Chtěli bychom to napravit, ale už nebudeme moci. Smrtí ztratíme všechno, i možnost pomáhat. Nebudeme mít už žádné peníze, které bychom mohli rozdat. Nebudeme mít ruce, kterými bychom mohli pomoci slabším. Marně bychom chtěli potěšit smutného, nepůjde to, protože náš hlas už nikdo nebude slyšet.
Tomu, kdo takto trpí, se uleví, když vidí, že někdo druhý přece pomohl. Že se tedy už chudák netřese zimou, protože někdo mu tu přikrývku dal. Někdo uklidil byt nemocné ženě. Někdo vyslyšel a potěšil opuštěného. Takže když uděláme dobrý skutek, možná tím pomůžeme i někomu v očistci. Možná je rád, protože jsme udělali právě to, co on neudělal a proč se on nyní trápí.
Zemřelým v očistci můžeme pomoci i modlitbou. Prosíme za ně, aby se dokázali co nejdříve zbavit toho, co jim brání, aby mohli vejít do nebe. Aby byli co nejdříve schopni svobodně se radovat s Bohem a s ostatními obyvateli nebe.Po tématu o očistci by mělo následovat téma o Mystickém těle, protože na ně navazuje.
Nechceme vás, bratři, nechat v nevědomosti o těch, kteří už zemřeli. Nesmíte pro ně truchlit tak, jak to dělají ostatní, kdo nic nevědí o naději. Protože věříme, že Ježíš umřel i vstal z mrtvých, věříme také, že s Ježíšem Bůh přivede i ty, kdo zesnuli ve spojení s ním. - A pak už budeme s Pánem navždycky (1 Thes 4,13-14;17).
Když jsme si vyprávěli o očistci, skončili jsme tím, jak můžeme pomáhat zemřelým v očistci, co můžeme místo nich udělat. Ale je to možné? Ve škole si musí každý sám udělat úlohu. Tam se to považuje za podvod, kdyby někdo udělal úlohu druhému. U Boha ne? U něho se to smí?
Nejenže se to smí, ale Bůh to má rád, líbí se mu to. Zkusím vám to vysvětlit podle Písma svatého. Tam se totiž píše, že my všichni patříme dohromady, podobně, jako patří dohromady jedno tělo.
O lidském těle jistě víte už mnoho. Jak mozek všechno řídí, rozkazuje rukám i nohám, zaznamenává do paměti, co oči vidí a uši slyší. Srdce zase posílá krev do celého těla. Plíce dýchají a žaludek pracuje též pro celé tělo. Z chutného jídla má požitek hlavně jazyk a i v hladovém žaludku je z toho příjemný pocit. Ale užitek má celé tělo, protože výživu z jídla dostanou i vlasy na hlavě. Když se dostane do těla nějaká nákaza, onemocní celé tělo a hned se celé začne bránit. Začne vyrábět víc bílých krvinek, které jako vojáci potom bojují s nákazou. Srdce pracuje rychleji, aby krev mohla lépe proudit. Neřekne "co je mi po krku, ať jsou v něm bacily, já se přece nebudu proto namáhat." A ani mozek nevyšetřuje, kdo co zavinil, ale nařizuje všem ostatním orgánům v těle - urychleně pomoci! Protože kdyby se nezačal boj hned, nákaza by se rozšířila do celého těla. Víte přece, že když dostanete angínu nebolí vás jen krk, ale i hlava a celé tělo je malátné, nemůžete chodit, pálí vás oči, třese vámi zimnice. Takže všechno dobré i zlé, co je v kterékoliv části těla, zasáhne celé tělo.
Vy už víte, že z hříchu jednoho člověka pocházejí zlé následky i pro jiné. Ale stejně ani dobro nezůstává jen u toho, kdo ho vykoná. A to platí pro všechny zlé i dobré skutky, i pro ty, o kterých nikdo neví. Když někdo zaviní havárii, někoho přitom zabije a zraní, způsobí žal ještě i všem pozůstalým. Ale i když někdo jen v sobě pěstuje nenávist, šíří se okolo něho nákaza, protože jsme navzájem neviditelně spojeni natolik, jako jedna ruka s druhou. Nikdo nemůže být dobrý anebo zlý, jen sám pro sebe. Je to asi tak, jako kdyby zlo zapáchalo a dobro vydávalo příjemnou vůni. A to by zasáhlo každého.
Všichni pokřtění jsou spojeni nejen mezi sebou, ale i s Ježíšem do jednoho těla. Bez ohledu na to, kde se nacházejí. Proto může i dobrý skutek anebo modlitba pomoci někomu, kdo už zemřel. Spojení mezi těmi, co patří k Ježíšovi, se totiž nepřetrhne ani smrtí. Nepřekáží mu ani žádná vzdálenost. Když tedy slyšíme o zemětřesení anebo povodni někde v daleké Asii, přestože tam nemůžeme jít pomáhat, vždy můžeme něco pro postižené udělat. Modlitba, to je přece spojení s Ježíšem.
A když je Ježíš hlavou těla, do kterého patří i ti postižení i my, musí jim moje spojení s Ježíšem, moje starost o ně, moje ochota a moje prosba nějak pomoci.
Ježíš jako naše hlava vždy chce, aby celé tělo pomáhalo té části, která potřebuje pomoc. A proto má radost, když si všímáme ubohých, a i když nemůžeme přímo pomoci, tak za ně prosíme. Z tohoto totiž vidí, že se máme rádi, a to je podobné, jako když v žilách koluje krev, bez které přece nemůže být život.
Co si však přeje od nás Ježíš, jak se máme chovat, když vidíme nějaké zlo, hřích? Určitě ne odsuzování, pohrdání, nadávání. Když si uvědomíme, že patříme k sobě, že jsme jedno tělo, měli bychom odprošovat Boha i za ty, kteří se nechtějí změnit. Měli bychom za ně Bohu něco nabídnout. Pokusit se nahradit to, co oni pokazili. Tak, jak to dělají dobří sourozenci. Když jeden mamince odepře něco udělat, druhý skočí a udělá to za něj. Takto může být každý užitečný.
Například nemocný může své bolesti snášet trpělivě namísto těch, kteří svou nervozitou ztrpčují život svému okolí. Můžeme se i naučit nevybírat si v jídle, sníst všechno bez brblání, že to anebo ono nemám rád a myslet přitom na hladové. Anebo si obleču bez připomínek to, co mi maminka připraví, i když se mi to nelíbí. Mnoho je totiž takových, co pro parádu jsou schopni i krást.
Čím víc dobra budeme konat, tím zdravější krev bude proudit celým tajemným tělem, do kterého od křtu patříme. A tím lépe bude na světě.Tělo je taky jen jedno, i když má mnoho údů; ale všechny údy - přestože je jich mnoho - tvoří dohromady jediné tělo. Tak je tomu také u Krista. Vždyť přece z nás ze všech - ať už jsme židé nebo pohani, otroci nebo svobodní - stalo se jedno tělo, když nás tentýž Duch všechny dovedl ke křtu a všichni také jsme v hojnosti přijali stejného Ducha. (1 Kor 12,12-13)
Situace: Jakákoliv příležitost, když se připomene Boží soud. Například při modlitbě Věřím v Boha, při nějaké zprávě o smrti a podobně.
Víte, co je to skrytá kamera? Bývá to ve velkých obchodních domech. Někdo si myslí, že ho nikdo nevidí, nějaké zboží namísto do košíku dá do kapsy a večer se uvidí v televizi. Nejen on, ale všichni, co se dívají na program.
Bůh má takovou skrytou kameru. Když zemřeme, uvidíme, co jsme kdy čím pokazili. Ale nejen to, Bůh nám ukáže, jak to mohlo být, kdybychom se byli drželi svého svědomí. Všelicos by se bylo možná jinak vyvinulo. Oč méně trápení bychom byli měli, i lidé okolo nás. Bude to film našeho života, kde ale uvidíme, i jak to bylo, i jak to mělo být. A to bude náš soud.
Když si zpytujeme svědomí, děláme něco podobného. Zkoumáme, v čem jsme se odklonili od hlasu svědomí, od Božích příkazů. A když se vyznáváme ve svátosti pokání, to je už docela to stejné, protože se každý sám soudí před Bohem, žaluje na sebe. Když mu potom Bůh odpustí, je to jako vymazáno. Takže po smrti před Božím soudem uvidíme i zázraky velkého Božího milosrdenství, jak se všechno změnilo svátostí pokání. Kdo se pravidelně a upřímně vyznával v této svátosti, bude před soudem jen děkovat ve velkém štěstí.
Každý člověk za života něco hříchem pokazil, proto je svět tak plný neštěstí a bolestí. Když už zemře i poslední člověk, Bůh ukáže nám všem velmi zajímavý film. Ukáže nám všechno, jak to bylo. Od stvoření až do konce světa. A uvidíme, co všechno způsobil hřích. I to, kdo to jak napravoval. Poznáme, jak mohl svět vypadat, kdyby se všichni lidé byli drželi Božích příkazů. Jak měl vypadat podle jeho plánů.
To bude poslední soud, kde se jasně ukáže, co je dobro a co zlo. Kde se navždy oddělí dobří od zlých.
Bude to velká slavnost. Ježíš se ukáže v celé své velebnosti. Už ne jako chudé dítě, ani jako popravený zločinec, ani ne jako kousek chleba, ba ani ne jako kterýkoliv ubožák, co potřebuje pomoc. Ukáže se jako vítěz a vládce vesmíru. Každý ho uvidí a bude ho muset uznat za Pána.
Ti, co ho poznali i v bídné podobě, co mu pomáhali, když se skryl do podoby chudáků, přivítají ho s jásotem. Ale jeho nepřátelé budou zuřit v bezmocném zoufalství.
My jsme Ježíšovými přáteli a chceme jimi zůstat navždy. A tak se na tu konečnou velkolepou Ježíšovu oslavu můžeme těšit. Protože s ním budeme oslaveni i my.Ježíš řekl: "To je vůle mého Otce: aby každý, kdo vidí Syna a věří v něho, měl život věčný, a já ho vzkřísím v poslední den." (Jan 6,40).
Situace: V 63. lekci o svátosti biřmování uvádíme, že život s Duchem svatým je velké dobrodružství, protože člověk dokáže všelicos, čeho by se sám nikdy neodvážil. Dokazují to právě životy svatých.
Uvedené příběhy mají být ukázkou, jak by se měly dětem podávat životy svatých. Jde nám přece o to, abychom svatost udělali přitažlivou. Musíme vynechat mimořádná zjevení a extrémní kajícnost. V každém dítěti je touha po dobrodružství a hrdinství. To je vhodná půda pro povzbuzení touhy po svatosti, když to uděláme dost přitažlivě, a přitom pravdivě.MARIE - JEŽÍŠOVA MATKA
Jistě jste už viděli mnoho jejich obrazů a soch, kde je vždy v krásných dlouhých šatech, se zlatou korunou na hlavě, jako královna. Jenže ona tak nevypadala. Bylo to obyčejné chudé děvče. Oblékala se jako ostatní děvčata a nikdy ji nenapadlo, že bude mít nějaký jiný život.
Vy už víte, jak to bylo. Jednou jí Bůh oznámil, že si ji vybral za matku svého Syna. Ptal se jí, jestli souhlasí. Byla velmi překvapena, a proto se Božího posla - anděla zeptala, jak se to stane. Tehdy totiž ještě neměla manžela. Anděl jí řekl, že to všechno se stane z moci Ducha svatého. Marie souhlasila. A nyní se začalo v jejím životě největší dobrodružství, jaké nikdy žádná jiná žena nezažila.
Protože co je to vlastně dobrodružství? Je to něco neobyčejného, co se nestává každý den. Bývá to však spojeno s nebezpečím, je to náročné a namáhavé, takže vše dokáže překonat jen člověk odvážný a zdatný.
Maria měla snoubence Josefa. I jemu Bůh mimořádným způsobem oznámil, že si má vzít Marii k sobě a starat se o ni i o jejího syna Ježíše, jako kdyby mu byl skutečným otcem. Začali tedy spolu žít a jistě se těšili na Ježíšovo narození. Ani jeden z nich však netušil, co je čeká.
Těsně před tím, než se měl Ježíš narodit, když už bylo Marii jistě těžké se pohybovat, přišel úřední rozkaz, že musí odcestovat do Betléma. Tam se měli dát zapsat, protože odtud pocházel jejich rod.
V té době se těžko cestovalo. Nebyly vlaky ani autobusy. Josef a Maria byli chudí, měli jen jednoho oslíka, což bylo zajisté málo pro dva i se zavazadly. Museli přece vzít s sebou nějaké věci na tak dalekou cestu. Bylo to asi 130 kilometrů. Pro nás je to dnes maličkost. Autem bychom tam byli za dvě hodiny. Ale oni šli asi čtyři dny.
Kdyby tak byl mohl někdo filmovat jejich cestu! Pro nás by to byl zážitek, dívat se na to v pohodlí. Ale oni celý den šli po skalnatých a zaprášených cestách! A když začalo pršet, nebylo kde se schovat. Jídla měli určitě málo a bylo velmi jednoduché. Vždyť kolik si toho mohli vzít s sebou! A cestou nebyly obchody anebo restaurace. A kdo ví, jak nocovali! V té době bylo takové putování i nebezpečné. Mohla je napadnout divoká zvířata anebo loupežníci. Nebyla to lehká cesta. Zkuste se vžít do jejich situace. Hladoví, špinaví a strašně unavení. Věděli, že se jim brzo narodí dítě. Kam ho dají, co si počnou? A nemá to být obyčejné dítě, ale sám Bůh. Tvůrce vesmíru jim svěřil svého vlastního Syna. Mají se o něj postarat. Ale v takových strašných podmínkách? Copak Bůh zapomněl na ně a na svého Syna?
Pochybnosti, to bylo asi jejich největší nebezpečí. Ale oba dokázali, že jsou hrdinové. Nelekli se ničeho, žádných těžkostí. Nepřestali věřit, že Bůh o nich ví. Začali chápat, že toto velké Boži vyznamenání neznamená pro ně slávu a pohodlí, ale naopak, velké vypětí sil.
Konečně došli do Betléma. To se jim ulevilo! Už jsou na místě. A je to přece dost velké město, zde si určitě najdou slušný nocleh, kde se budou moci umýt i najíst. Nejvyšší čas, protože Marie začala cítit, že se dítě každou chvíli narodí. Tak rychle, jen aby byli už ubytováni.
Víte, jak to dopadlo. Všude bylo plno hostů, protože kvůli sčítání obyvatelstva tam museli mnozí přicestovat. Pro naše poutníky se nenašlo místo ani v hostinci, ani v žádném domě. Museli se uchýlit do útulku pro zvířata. Byla tam zima, špína, zápach, právě že měli jen střechu nad hlavou.
A tam se jim narodil Ježíš. Největší událost, jaká se kdy stala! Mocný Bůh přišel k lidem jako malé bezmocné děťátko. Nikdo o tom neví, jen tito dva - Maria a Josef a jsou tak chudobní a docela bezmocní v tomto cizím městě, že nemohou obstarat pro toto vzácné dítě ani to nejpotřebnější. Dokázali věřit ještě i v této zoufalé situaci, že je to opravdu Boží Syn? Musela to být strašná zkouška!
Najednou však začali přicházet pastýři s dary. Jak se musela Marie radovat z teplého mléka, sýru, kožešiny. A hlavně z toho, jak se pastýři chovali. Klaněli se tomuto chudobnému děťátku, na kterém přece nemohli nic zvláštního vidět. Zřejmě tedy i jim oznámil Bůh, jaké velké tajemství, jaký úžasný zázrak se stal. Bůh se stal člověkem.
A už se všechno začalo měnit. Našlo se pro ně ubytování i jídlo. Zanedlouho se dokonce přišli poklonit Ježíškovi i bohatí učenci z dalekých krajin. Donesli vzácné dary, jaké se dávají jen králům. Josef a Marie nic takového nikdy neměli a ani nevěděli, co s takovými poklady mají dělat. Ale jak se jim hodily! Protože zanedlouho je čekala další cesta, ještě nebezpečnější. Museli utéci do ciziny, do dalekého Egypta. Dověděli se, že zlý král se rozhodl Ježíše zabít, protože se lekl, že Ježíš bude chtít být králem. Poslal do Betléma oddíl ozbrojených vojáků. Josef tedy vzal Marii a dítě a rychle, tajně v noci odešli do zcela neznámé krajiny. Tak, jak byli z domu vypraveni jen na pár dnů, museli odejít na několik roků.
To byla jistě cesta plná nebezpečí a velmi namáhavá. Ještě že měli zlato a mohli si cestou za ně koupit, co potřebovali. A když se konečně po dlouhém, namáhavém putování dostali do kraje, kde nevládl ukrutný Herodes, mohli se usadit, pronajmout si nějaký domek a začít pracovat.
V Písmě svatém nejsou žádné podrobnosti o tom, jak žila tato rodina ve vyhnanství. Můžeme si však domyslet, že to nebylo lehké. Ale překonali všechny překážky, uživili se, vydrželi tam dokud se nedozvěděli, že jim už doma nehrozí nebezpečí. Zase museli podniknout těžkou a namáhavou cestu a kdo ví, co našli doma. Určitě byl jejich domek zpustlý, když v něm tak dlouho nikdo nebydlel. Zase museli začít znovu. Museli žít velmi skromně a mnoho pracovat, aby se uživili. A přitom věděli, že jejich dítě je sám Boží Syn! Sotva rozuměli tomu, proč chtěl Ježíš žít v takových těžkých podmínkách, proč jim neulehčil život svou božskou mocí. Ale pokaždé, když překonali nějakou těžkost, přežili nebezpečí, cítili se silnějšími, otužilejšími, schopnějšími.
Byla by se Marie sama odvážila k této úloze? A přece to dokázala! Dokázala ještě víc! Byla schopná stát vedle Ježíše při jeho umučení. Musela tehdy strašné trpět. Ale chovala se tak, jako Ježíš. Ani ona neproklínala, nebylo v ní nenávisti, nesvolávala na nikoho Boží trest, protože pochopila poslání svého Syna, pochopila, jak velmi touží každého zachránit.
A právě tehdy, když stála pod křížem, povýšil ji Ježíš na Matku všech lidí. Byla zahrnuta velkou slávou, vždyť není kostela, kde by nebyl její obraz anebo socha. Každý, kdo věří v Ježíše, ctí i ji.
Nikdy žádný člověk nedosáhl toho, čeho ona. Na světě už bylo mnoho slavných žen, ale jejich sláva trvala jen pár let. A téměř každou matku její děti milují. Ale Marie je oslavována už dva tisíce roků. A jako matku ji milují miliony a miliony lidí.PETR - JEŽÍŠŮV PRVNÍ NÁSTUPCE
Šimon byl chlapec jako všichni ostatní. Jenže nevynikal velkou odvahou. Právě naopak, když cítil, že mu hrozí nebezpečí, hned se polekal. Zato se rád vychloubal. Pokud se o něčem jen vyprávělo, míval silácké řeči, co všechno on dokáže. Ale když k něčemu došlo, ukázal se často jako slaboch. Žil v rybářské osadě, jeho otec i otcové jeho kamarádů byli rybáři. Věděl, že ani on nebude ničím jiným než rybářem. Možná toužil po tom, aby skutečně dokázal být takovým smělým, jak o tom mluvil. Ale určitě netoužil žít nikde jinde, stát se někým větším. Ani se mu nezdálo, kam se dostane, čeho bude schopen.
Vyrostl a opravdu se z něho stal rybář. Noc co noc vyplouval i s ostatními na jezero, aby měla rodina z čeho žít. Byl věřící Žid. Zachovával Mojžíšův zákon, znal Bibli, modlil se a jako všichni Izraelité, čekal i on, kdy konečně pošle Bůh Mesiáše - zachránce a vysvoboditele. Možná si v duchu představoval, jaké to bude, když přijde a udělá z nich všech vládce nad ostatním světem. Nebudou muset těžce pracovat, ale budou rozkazovat druhým. Možná si pomyslel: "Kdyby se tak stalo ještě za mého života!" A ani nevěděl, že Mesiáš je už na světě a žije nedaleko.
Zanedlouho se s ním i seznámil. Nevíme přesně, jak to bylo. Ale víme, že Šimon byl mezi prvními, kteří Ježíše horlivě poslouchali. Na první zavolání nechal všeho a následoval Ježíše. Stalo se to po zázračném rybolovu, o kterém víte. Od té doby Šimon slyšel každé Ježíšovo slovo a byl při každém jeho zázraku. Ježíš mu dal nové jméno - Petr, což znamená "skála".
Ze všeho, co Šimon Petr každý den zažil, začalo v něm stále víc růst přesvědčení, že Ježíš je ten očekávaný Mesiáš. On byl první, který to řekl nahlas. Jednou se Ježíš ptal apoštolů, co se o něm říká mezi lidmi, za koho ho pokládají. A potom se ptal, za koho ho pokládají oni, apoštolové. A tehdy mu Petr řekl: "Ty jsi Mesiáš, Syn živého Boha."
Jenže hned po této události se stala jiná, která nám ukazuje Petra z jiné strany. Ježíš se svým přátelům svěřil, jaké velké utrpení ho čeká. To Petra pobouřilo. On totiž snil o slávě a ne o utrpení. Začal tedy Ježíši domlouvat, že se nic takového nesmí stát. A tehdy ho Ježíš přede všemi velmi ostře napomenul.
Petr se tedy rychle nadchl, ale neuměl vydržet, když se ukázalo nebezpečí. Například jednou večer odešel Ježíš od učedníků, protože se chtěl sám modlit. Oni sedli na loďku a vezli se na druhý břeh jezera. Najednou uviděli, jak k nim po vodě kráčí lidská postava. Nejdřív se lekli, ale potom poznali Ježíše. Petrovi se to líbilo - kráčet po vodě! Zakřičel tedy na Ježíše, jestli to může zkusit i on. Ježíš ho zavolal: "Pojď" a tak Petr vystoupil z loďky a kráčel. A když už byl blízko Ježíše, zpozoroval, že začíná vítr a voda se vzdouvá. Lekl se. Přestal věřit, že toho, kdo mu dal moc chodit po vodě, poslouchá voda i vítr. Jen co ztratil víru, začal se topit. Ježíš ho však chytil za ruku a vytáhl ho.
Jak se Petr zachoval při Ježíšově umučení, to víte. Ale při poslední večeři měl ještě silácké řeči. Ježíš totiž vyprávěl, co se stane. Řekl i to, že jeden z nich ho zradí a ostatní ho opustí. A tehdy se začal Petr vytahovat, že druzí možná, ale on tedy nikdy! Ježíš ho napomenul a docela přesně mu předpověděl, že právě on, Petr, zapře Ježíše až třikrát za sebou. A že se to stane dřív, než kohout zakokrhá, tedy do rána. Tak se i stalo. Petra nikdo úředně nevyšetřoval, nikdo mu nevyhrožoval, nic mu vlastně nehrozilo, ale on se přece neodvážil přiznat, že Ježíše zná. Dokonce přísahal, že nikdy Ježíše neviděl. A když se to stalo potřetí, bylo slyšet odněkud kokrhání.
Takový byl Petr. A přesto ho Ježíš ustanovil za svého nástupce, určil ho hlavou ostatních. Jemu dal nejvyšší moc, jakou člověk může dostat, protože pod jeho pravomoci podřídil i všechny ostatní apoštoly. Petr měl o všem rozhodovat. Ježíš řekl totiž Petrovi: "Tobě dám klíče od Božího království, cokoliv svážeš anebo rozvážeš na zemi, bude svázané anebo rozvázané i na nebi." To znamená, že Ježíš už dopředu dal souhlas ke každému Petrovu rozhodnutí.
Jak mohl svěřit tak velkou zodpovědnost takovému nestálému člověku? Vždyť nebyl pro to schopen!
A přece to Petr dokázal, a dokázal to velkolepě. Jen co ho pronikl Duch svatý, přestal se bát. Vyšel mezi lidi a tisícům neohroženě vyprávěl o Ježíšovi. Nebál se vyprávět ani před těmi, kteří ještě před nedávnem dali Ježíše ukřižovat. Nepolekal se, když ho chytili, svázali, předvedli před nejvyšší kněze, tam ho před množstvím lidí zbili a zakázali mu mluvit o Ježíšovi. Ale on kázal dále. Získával mnoho lidí pro Ježíše. A vždy moudře rozhodoval, když vznikl nějaký spor.
Všechno to, co dokázal, nebylo z jeho vlastních sil. On sám byl schopen zůstat jen obyčejným rybářem a slabochem. Odevzdal se však Bohu, dal se do jeho služeb a Bůh ho naplnil svým Duchem moudrosti i odvahy, takže dokázal neslýchané věci. Ten, který se kdysi polekal posměchu, nelekl se ukřižování, protože Petr zemřel stejně tak, jako jeho Pán - na kříži.PAVEL
Šavel byl židovský chlapec. Jeho rodina však nežila v židovské krajině, ale v cizině. Byl velmi bystrý a moudrý, a proto ho rodiče poslali na studie do Jeruzaléma. Bylo to několik let po Ježíšově ukřižování. Šavel tedy Ježíše neznal. A když se pohyboval ve společnosti Ježíšových odpůrců, nikdy o něm neuslyšel pravdu. Říkali mu, že Ježíš byl buřič, neboť prý přemlouval lidi, aby nezachovávali Mojžíšův zákon. A jestliže je Mojžíšův zákon zákonem Božím, tedy Ježíš zřejmě pobuřoval lidi i proti Bohu. Šavel byl velmi zbožný a horlivý. Chtěl zasvětit svůj život práci pro Boha. A když viděl, kolik starostí mají jeruzalémští kněží proto, že se Ježíšovo učení tak rychle šířilo, pustil se do boje. Slídil mezi lidmi, hlídal, kdo by mohl patřit mezi přívržence Ježíšova nového nebezpečného náboženství a potom je udával u kněží. Věděl, co se stane s těmi, které udá. Dovlečou je před veleradu a dají je veřejně zbičovat. Šavlovi jich však nebylo líto, protože si myslel, že si to zaslouží. A že jim to možná pomůže, aby se vrátili k pravému židovskému náboženství.
Šavel nadělal mnoho zla. Mezi věřícími křesťany byl postrachem. Každý se ho bál, protože neměl slitování. Bůh však viděl, že on vlastně neví, co dělá. Dělal to z horlivosti pro Boha. Nepoznal pravdu. Ale jak mohl tu pravdu poznat? Vždyť mu ani nenapadlo pochybovat, že snad nemá pravdu. Proč by se on měl zajímat o Ježíšovo učení!
Bohu se líbila Šavlova horlivost. Právě takového zapáleného a nadšeného apoštola potřeboval. A tak zasáhl mimořádným způsobem. Šavel byl na cestě do Damašku, kde měl dát pochytat a potrestat tamější křesťany. Cestou se před ním najednou objevil Ježíš v prudké oslepující záři. Šavel se lekl, až spadl na zem. Tehdy ho Ježíš oslovil: "Šavle, proč mě pronásleduješ?"
Toto jediné setkání s Ježíšem stačilo Šavlovi, aby pochopil, kde je jeho místo. Dal se pokřtít, přijal jméno Pavel a od té chvíle celou svou horlivost obrátil na získávání lidí pro náboženství, které předtím tolik nenáviděl. Poznal, kde je pravda. Přesvědčil se o tom a podle toho jednal. Nechal se úplně proniknout Duchem Božím a stal se největším z apoštolů.
Říkáme mu apoštol národů, protože sám přinesl víru do mnoha zemí. Procestoval vlastně celý tehdy známý svět a všude ohlašoval Ježíšovu nauku.
Ale co ho to stálo! Trvalo dlouho, než mu lidé uvěřili. Báli se ho, nedůvěřovali mu. Mysleli si, že se jen tak přetvařuje, aby je mohl lehčeji pochytat. Ale on se nezastavil před žádnou překážkou. Sám píše v jednom listě, co všechno prožil. Přečtu vám to: "Od Židů jsem dostal pětkrát čtyřicet ran bičem bez jedné, třikrát mě bičovali, jednou kamenovali, třikrát jsem prožil ztroskotání, den a noc jsem strávil na otevřeném moři. Při častém cestování jsem byl mnohokrát v nebezpečí na řekách i před lupiči. Nebezpeční mi byli moji nejbližší i pohani. Mnoho nebezpečí jsem prožil ve městech i v pustině i na moři i mezi falešnými bratry. Žil jsem v trápení a v námaze, mnoho nocí jsem probděl, často jsem byl o hladu a žízni, v zimě nedostatečně oblečený."
Když toto Pavel psal, nejhorší ho ještě čekalo. Při návštěvě Jeruzaléma ho poznali, chytili a jen tak tak, že ho nezabili. Dali ho do vězení a po dvou letech ho poslali k výslechu do Říma.
Když ho jako vězně převáželi lodí do Říma, byla to strašná cesta. Několik dní se plavili v prudké mořské bouři. Na lodi bylo mnoho cestujících, kteří se strašně báli. Pavel, přestože byl vězněm, převzal velení a udržoval na lodi pořádek. Povzbudil cestující, aby se nebáli, že se nikomu nic nestane. Loď ztroskotala, ale všichni se zachránili a na deskách a všelijakých zbytcích rozbité lodi se dostali na blízký ostrov. Byli promočení, a proto si šli rozdělat oheň. I Pavel sbíral roští. Přitom se mu pověsila na ruku zmije. Pavel ji klidně setřásl do ohně. Všichni s napětím čekali, co se stane, kdy se začnou na něm objevovat příznaky otravy, ale nic. Potom tam ještě uzdravil náčelníkova otce a další, kteří přicházeli za ním.
V Římě byl potom vězněn ještě dva roky. Ale protože byl ubytován odděleně od ostatních vězňů se zvláštním strážcem, i ve vězení vyučoval a kázal. Lidé tam chodili za ním. Po výslechu ho propustili a potom ještě pět roků chodil po světě a získával lidi pro Ježíše. Když se vrátil do Říma, právě tam bylo největší pronásledování křesťanů. Chytili ho a popravili. Třicet roků však neúnavně, s největším vypětím sil rozšiřoval to náboženství, které předtím tak horlivě pronásledoval, a dal se i zabít za to, co kdysi odsuzoval.
Málokterý cestovatel zažil tolik dobrodružství jako on. Ale ne z nějaké lehkomyslné touhy po dobrodružství. On jen chtěl co nejvíc rozšířit Ježíšovu nauku a nelekl se přitom žádného nebezpečí, protože v něm byla síla Ducha Božího.MONIKA
Monika byla křesťanka, ale její manžel byl pohan. Narodil se jim syn Augustin. Monika ho chtěla vychovávat ve víře, ale on dal víc na to, co mu říkal otec. Chlapec byl velmi nadaný, výborně se učil. Když odešel na studie, dostal se do špatné společnosti a pokazil se. Žil hýřivým, nemravným životem. Monika byla z toho nešťastná. Cítila se bezmocná. Na její domlouvání Augustin nic nedal. Co mohla ještě dělat?
Kdo je sám bezmocný, hledá pomoc u druhého. A Monika měla nejmocnějšího přítele - Boha. Toho tedy prosila velmi úpěnlivě a vytrvale. Celých dvacet roků prosila marně, protože se nic nezměnilo. Ale ji to neodradilo. Důvěřovala Bohu. Prosila jen o to, aby její syn uvěřil v Boha a začal žít podle Božích přikázání.
Prosila dlouho, ale nakonec přece jen ne nadarmo. Když měl Augustin 33 let, uvěřil a dal se pokřtít. Ale nejen to. Od křtu věnoval všechny své schopnosti Bohu. Stal se biskupem. Napsal mnoho tak moudrých a krásných knih, že je ještě i my dnes obdivujeme, ačkoliv od té doby uplynulo už tisíc pět set let.
Vyplatilo se tedy Monice důvěřovat, i když za ta dlouhá léta jí jistě nejednou muselo napadnout, že je to všechno zbytečné. Naděje, že bude vyslyšena, byla stále menší. A přitom jí Bůh připravil mnohem víc, než prosila. Nikdy by se nebyla odvážila tolik chtít. Ale Bůh dává vždy víc, než si troufáme prosit, když mu důvěřujeme.TOMÁŠ BECKET
Byl kancléřem anglického krále Jindřicha II. Kancléř byl nejvyšší královsky úředník. Po králi měl nejvyšší moc v zemi. Tomáš byl moudrý a vzdělaný člověk. Ale byl i velmi lehkomyslný. Nejraději se jen bavil a hodoval. S králem si výborně rozuměli, protože i král měl raději hostiny, pitky a lovy než vážnou práci. A když si ani jeden nedělal starosti se spravováním země, ledacos nebylo v pořádku. Ale kdo by se byl odvážil jim něco vytýkat? Jediný, kdo se odvážil a kdo neschvaloval jejich chování, byl arcibiskup - nejvyšší kněz v Anglii. Samozřejmě, že ho za to neměli v lásce. Velmi se tedy radovali, když přišla zpráva, že arcibiskup zemřel. Tehdy dostal král ohromný nápad. Co kdyby se arcibiskupem stal Tomáš? To už by si mohli dělat, co by jen chtěli. Potom by je už neměl kdo napomínat.
Tehdy měli králové velkou moc. Jindřichovi se tedy podařilo zařídit, co si umínil. Tomáš přijal biskupské svěcení. Ale tehdy se v něm něco změnilo. Do té doby byl jeho pánem král a tomu sloužil, jak si to sám přál. Byl i jeho přítelem - i ve hříchu. Nyní se stal jeho pánem Bůh, a tedy jemu začal sloužit opravdu věrně.
Král se zpočátku smál, myslel si, že se Tomáš přetvařuje. Po čase však zjistil, že to Tomáš myslí vážně. A to nedovedl snést. Ztratil nejlepšího přítele, ba stal se z něho odpůrce. Tomáš už nemohl mít takové názory jako Jindřich a z toho musel dřív nebo později vzniknout spor. A byl. A velký. Jindřich zuřil, vyhrožoval, pokoušel se všelijak falešně obvinit Tomáše, ale nic to nepomohlo. Tomáš zůstal neoblomný. A neměl to lehké. Vždyť jaký to byl strašný skok - z lehkovážného člověka, kterému nebylo nic svaté, začal úplně jiný život. Žádné zábavy, žádné hostiny, opíjení, hony, ale modlitba a skromný, odříkavý život. Přitom se Tomáš neměl mezi lidmi o koho opřít, protože všichni si velmi dobře pamatovali, jaký život donedávna vedl. Nevěřili mu. Tomáš se však vážně oddal Bohu. A Duch Boží byl s ním, takže vydržel všechno.
Musel odejít z Anglie a skrývat se v jakémsi zastrčeném klášteře ve Francii. Tam dlouho žil jako obyčejný mnich, konal nejpodřadnější práce a v okolí nikdo netušil, že je arcibiskupem. Ale každým dnem se stával silnějším a odhodlanějším zůstat věrným Bohu za každou cenu.
Nebyla to malá cena. Když král Jindřich dovolil, vrátil se Tomáš do Anglie. Vítaly ho nesmírné zástupy lidí. Mezitím se už totiž přesvědčili, že Tomáš se skutečně změnil. Tomáš však věděl, že si jde domů pro smrt. A opravdu. Zanedlouho ho dal Jindřich zavraždit.
Jenže zvítězil přece jen Tomáš. Jindřich po čase uznal svou vinu a veřejně všechno odvolal. Když klečel u Tomášova hrobu a odprošoval ho, vzpomínal na časy, kdy ještě spolu žili lehkomyslným a hříšným životem. Kdo by si byl tehdy pomyslel, že se to jednou takto skončí!KATEŘINA SIENSKÁ
Kateřina se narodila v rodině obyčejného řemeslníka v italském městě Sieně. Měla mnoho sourozenců. Do školy nechodila. Tehdy se děvčata učila vykonávat jen práce v domácnosti, a nikoho ani nenapadlo, že Kateřina bude jednou dělat něco jiného než vařit, prát, starat se o děti.
Bůh si ji však vybral pro velké věci. Žila v době, kdy se lidé velmi odklonili od Boha. Hledali jen bohatství, přepych a zábavy. A to je vždy tak, že potom chce mít každý více. Proto vznikají mezi lidmi spory. Tehdy se při každé hádce hned vytahovaly šavle a dýky. A tekla krev. Bojovali mezi sebou sousedé, rodiny i města. Lidé sice chodili do kostela, ale vůbec nežili podle Božích přikázání. Ani někteří kněží nežili jinak. I oni shromažďovali majetek, strojili hostiny a skutečně i oni chodili ozbrojeni a bojovali. To velmi uráželo Boha a pohoršovalo lidi. Kdo viděl špatný příklad u kněží, myslel si, že i on může hřešit.
Ne však Kateřina. I ona viděla nepořádky, ale ji to trápilo. Hodně se modlila za ty, co tak velmi uráželi Boha. Sama se snažila žít přesně podle Ježíšova vzoru. Kde mohla, pomáhala. Neštítila se ani nejodpornějších nemocných, ale chodila je ošetřovat s velkou láskou, protože v nich viděla Ježíše. Lidé se jí zpočátku vysmívali, ale potom ji začali vyhledávat, protože každému dovedla dobře poradit, pro každého měla slova útěchy.
Její touha napravit zlo ve světě stále rostla a Duch svatý jí dával stále víc moudrosti a odvahy. Vzala na sebe nejtěžší, téměř nemožné úkoly. Nebála se jít do Florencie, aby smířila znepřátelená města. Každému řekla přímo do očí pravdu. I vysoko postaveným lidem. A co bylo nejpodivnější, odvážila se napomínat i biskupy a dokonce papeže. Psala mu dopisy, šla za ním a dosáhla, že papež, který byl ve Francii, se vrátil do Říma.
Dosáhla toho, co se nikomu jinému nepodařilo. Nejučenější lidé obdivovali její schopnosti. A přitom zůstala jednoduchá a skromná, protože věděla, že všechno, co má a co ví i co dokázala, dostala od Boha.ALŽBĚTA UHERSKÁ
Alžběta byla dcerou uherského krále Ondřeje. Vychována byla jako princezna, která musí umět krásně se oblékat, přijímat hosty, pohybovat se ve vznešené společnosti, rozkazovat služebnictvu. Byla určena pro takový život. Byla velmi mladá, když se vdala, a měla teprve dvacet roků, když její manžel zahynul ve válce. Zůstala sama s malými dětmi. Bratr jejího zemřelého manžela ji nenáviděl a vyhnal ji i s dětmi z hradního sídla.
Jak dokázala žít v bídě taková urozená a jemná princezna? Alžběta byla oddána Bohu. Nedala se rozmazlit. I když žila v přepychu, měla otevřené oči pro bídu okolo sebe. Chodila k chudým, nemocným a starým v okolí hradu, starala se o ně, nosila jim jídlo a sama je ošetřovala. Dala postavit nemocnici, což bylo v té době něco neobyčejného. Právě její dobročinnost byla trnem v oku švagrovi. Bál se, že by všechen majetek rozdala.
Alžběta se nezalekla bídy. Ujali se jí ti, kterým tolik pomáhala. A zakrátko se o jejím osudu dověděl její strýc biskup Ekbert. Postaral se o ni i o děti. Jistěže se její život velmi změnil, ale ona raději opustila pohodlí hradu, než by se měla stát tvrdou, nemilosrdnou a skoupou hradní paní. Ji tedy život s Bohem též zavedl docela jinam než předpokládala. A s Bohem dokázala takové věci, které by od ní nikdo nečekal.DON BOSCO
Jaké dětství měl Jeník Bosko, to si už sotva budete umět představit. Žil ve vesničce, která neměla ani dvacet domů. Otec mu zemřel, když měl dva roky. Jaký život ho čekal? Byl sice velmi nadaný, ale do školy chodit nemohl, protože musel pracovat. Když mu bylo třináct roků, šel do služby k cizím lidem. Pracoval na poli, a staral se o dobytek. Byl veselý a šikovný. Naučil se všelijakým kouzlům a trikům a tím obveseloval děti, proto ho vždy rády vyhledávaly.
Jeník však velmi toužil studovat. Číst a psát se naučil sám. Potom přečetl všechno, k čemu se mohl dostat. Konečně jako sedmnáctiletý se dostal do školy. Všichni se mu smáli, že je už starý. A také proto, že bylo vidět, jak je chudobný. Byl velmi směšně oblečený. Matka mu nemohla nic koupit, a tak musel nosit, co mu kdo daroval.
Musel překonat mnoho těžkých překážek, než se dostal k vytouženému cíli. Vystudoval a stal se knězem. Chtěl se věnovat opuštěným dětem. Žil ve velkém městě Turíně, kde bylo mnoho zanedbaných chlapců. Pracovali na stavbách a v továrnách. Ale nikdo se nestaral o to, jestli mají slušné bydlení. Nikdo je neučil, nikdo se jim nevěnoval. Donu Boskovi jich bylo líto a chtěl jim pomoci. Chtěl, aby z nich byli pořádní lidé. Ale co mohl udělat? Tito chlapci potřebovali internáty, klubovny, hřiště. Ale Don Bosko byl chudý. Měl však ty chlapce rád. A tak se začal s chlapci scházet ve staré kůlně. A když už nestačila, pustil se do stavby. Pomyslel si, že Bůh přece má dost peněz.
Životopis Dona Boska se čte jako nejnapínavější dobrodružný román. Když ve 72 letech umřel, po celém světě byly už krásné velké ústavy pro mládež, které on vybudoval. Neměl nikdy ani haléře, ale přece se postaral o tisíce opuštěných a zanedbaných chlapců. Chtěl jim pomoci, chtěl je zachránit a věděl, že i Bůh to chce. Proto se na něj spoléhal. A nezklamal se. Kolikrát se stalo, že nebylo za co koupit jídlo pro takových pět set chlapců. Ale vždy v poslední chvíli donesl někdo přesně tolik, kolik potřebovali.
Takto stavěl Don Bosko domy, kostely, hřiště. Takto získával pro svoji práci nejen peníze, ale i spolupracovníky. Měl jich stále víc. Tolik, kolik potřeboval pro své dílo.
Don Bosko dokázal neuvěřitelné věci. Lidé se mu smáli, když ještě jako malý chudobný pasáček tvrdil, že se stane knězem. Stejně se mu smáli, když začal z ničeho stavět první dům. Vždy se našli lidé, kteří pochybovačně kroutili hlavami, když začínal bez haléře nějaké dílo. Měli ho za blázna. Ale tito lidé nevěděli, že je s nim dobrý a bohatý Bůh.DAMIAN DE VEUSTER (čti Vustr)
Když se sedlákovi v malé vlámské vesničce narodilo sedmé dítě, napsal do rodinné kroniky, že z toho chlapce bude sedlák jako je on, aby dále obdělával půdu, která od nepaměti patří jejich rodu. A z chlapce opravdu rostl zdravý a statný rolník. Měl rád hospodářství a práci v něm. Bránil se, když ho otec poslal do města do školy. Nechtěl se učit. Ale byl to tvrdý chlapec, ničeho se nezalekl, a proto ve škole vydržel. Všechno ho to však lákalo zpět na pole.
Bůh ho však volal jinam. Chlapec se dlouho vzpíral, ale nakonec poslechl Boží volání. Vrátil se znovu do školy. Ani ho nechtěli přijmout, že se na studium nehodí, protože je už starší, ale on se nedal. Dokázal to, stal se knězem a odešel na Havajské ostrovy, aby tam získával lidi pro Ježíše. On, který velmi miloval rodnou zem, odešel navždy tak daleko.
A to nebylo všechno. Dověděl se o ostrově smrti - Molokai. Tam odváželi malomocné, aby se tato hrozná choroba nerozšiřovala. Ale jak strašný život tam měli tito ubožáci, odsouzeni na pomalé umíráni! Žili bez pomoci, bez ošetření, úplně nelidsky. Zdravý člověk se tam bál vkročit nejen proto, že je to nakažlivá nemoc, ale vzhled malomocných je hrozně odpuzující. Celé tělo mají úplně znetvořené.
To bylo místo, kam volal Bůh kněze Damiána. A on šel. První dni chtěl utéct, protože mu bylo špatně, když se na ty nešťastníky jen podíval. Ale vydržel. Téměř dvacet let sloužil těmto nejbědnějším. Ošetřoval jim rány, učil je, utěšoval, uděloval svátosti, ba stavěl jim i domy. Byl jim nejen knězem, ale i lékařem, ošetřovatelem, soudcem, přítelem a opravdu otcem. Byl zdravý, silný a smělý. Ale přece onemocněl. I on dostal tuto strašnou nemoc a zemřel na ni.
Obětoval všechny své síly, zdraví i život. Ale kolika pomohl! Nežil nadarmo. Byl hrdinou, jakých se najde málo. A to všechno dokázal silou Božího Ducha.Co udělám, když najednou zjistím, že jsem ztratil něco důležitého, například klíče? Začnu prohlížet kapsy, vybírat všechno z tašky a nikde nic. Co nyní? Kde jsem je jen mohl nechat? Co jsem dělal, kde všude jsem byl? Vrátím se a hledám. Posvítím si do každého koutu. Když to už nejde, vracím se aspoň v duchu zpět a snažím se vzpomenout si co nejpřesněji na průběh celého dne.
Něco podobného děláme při zpytování svědomí. Vracíme se ve vzpomínkách zpět. Kde jsme byli, s kým jsme se potkali, o čem vyprávěli, jak jsme se chovali, co jsme si mysleli, co jsme chtěli. Ale ne jen ledabyle. Alespoň tak důkladně, jako když hledáme stopu po ztraceném klíči. Nyní hledáme stopy po hříchu. Chceme si vzpomenout, kdy jsme čím porušili přátelství s Bohem, kdy jsme se zachovali jinak, než si to on přál.
Takové hledání, to není lehká úloha. Bylo by dobře, kdyby nám někdo pomohl. Co myslíte, kdo by to nejlépe dovedl? Nu ten, kdo zná všechny naše hříchy, kdo všechno ví a všechno vidí. Koho tedy poprosíme nejdřív o pomoc? Samozřejmě Boha. On přece chce, abychom všechno poznali, litovali a mohli napravit. A tak nám ochotně dá do duše dost světla, aby se nám lehčeji hledalo.
Povězme tedy nejprve Bohu asi toto:Bože, Ty všechno víš. Ty nejlépe znáš moje hříchy. Prosím Tě, pomoz mi, abych si vzpomněl, čím jsem Tě urazil, co se Ti na mně nelíbilo. Dej mi dost světla, abych všechno poznal, a odvahu, abych se nevymlouval, ale uznal svoji vinu.
Dobré je připravit si papír a tužku a poznačit si, co nám napadne. Nejdřív si zapíšeme, co je nejčerstvější, takže si to ještě jasně pamatujeme. A potom se pomalu vracíme zpět.
Co bylo včera, minulý týden, předtím. Doma, ve škole, na ulici, v kostele.
Když už si na nic jiného nevzpomeneme, přečteme si pozorně tyto otázky a zapíšeme si, v čem se cítíme vinni:
Věřím, že Bůh opravdu je, že je dobrý a má mě rád? Těším se, že o tom vím?
Rád mluvím s Bohem?
Modlil jsem se jen z přinucení?
Myslel jsem na to, co říkám při modlitbě? Poslouchám ochotně vyprávění o Bohu? Mluvil jsem o Bohu neuctivě?
Používal jsem jeho jména jako nadávku? Vysmíval jsem se náboženským pravdám? Byl jsem pověrčivý?
Chodím rád do kostela? Jak se tam chovám? Jak světím neděli?
Jak se chovám vůči rodičům? Snažím se jim dělat radost? Poslouchal jsem je ochotně? Pomáhal jsem jim?
Byl jsem k nim drzý, neposlušný, nadával jsem jim, odmlouval? Přál jsem jim zlo? Jak jsem se choval k ostatním lidem?
Všímal jsem si, kdo potřebuje pomoc? Pomáhám druhým lidem ochotně?
Ublížil jsem někomu schválně?
Hněval jsem se, zuřil jsem, vyhrožoval jsem, chtěl jsem se pomstít? Dovedu se ovládat, když mě někdo rozzlobí?
Dovedu odpustit urážku? Trápil jsem zvířata?
Chráním si zdraví?
Nevystavuji se nebezpečí úrazu z neopatrnosti a lehkomyslnosti? Snažím se předvídat následky svého jednání?
Kouřil jsem? Fetoval jsem?
Mám úctu ke vzniku života a k pohlavním otázkám?
Dělal jsem si vtipy z lásky muže a ženy, z manželství, z narození dětí?
Hrál jsem si s pohlavními orgány, sám, s jinými?
Myslím jen na sebe a na své touhy? Chci mít pro sebe vždy to nejlepší? Vzal jsem něco, co mi nepatří? Vrátil jsem, co jsem si půjčil? Ponechal jsem si cizí věc?
Poškodil jsem něco úmyslně? Záviděl jsem?
Dovedu se rozdělit o své věci? Ochotně půjčuji a daruji? Všímám si, co potřebují druzí? Mluvím pravdu?
Lhal jsem ze strachu, z vypočítavosti, abych někoho úmyslně poškodil?
Roznášel jsem chyby jiných? Žaloval jsem se zlým úmyslem? Těšil jsem se ze škody druhého? Byl někdo potrestán kvůli mé vině? Dovedu se přiznat?
Dovedu se zastat druhého? Posmíval jsem se?
Naváděl jsem někoho ke špatnostem?
Přemáhám lenivost?
Učím se podle svých schopností?
Vyvyšoval jsem se nad druhé při vlastním úspěchu? Považuji se za lepšího než jsou druzí?
Byl jsem příliš skleslý, když se mi něco nepodařilo?
Chci se polepšit?
V čem jsem se změnil od posledního svátostného vyznání? Udělal jsem všechno, co mi kněz tehdy uložil?
Jak chci nyní napravit své hříchy?
Čím nahradím škodu, bolest a smutek, který jsem způsobil?
Při této poslední otázce zpytování svědomí se vraťme k příběhům o Zacheovi a o špatné ženě. Snad si to ještě pamatujete. Vzpomeňte si, co slíbil Zacheus Ježíšovi. Ale představme si, že by si byl Zacheus po Ježíšově odchodu pomyslel: "Dnes jsem už unaven, udělám to zítra." Potom by mu bylo napadlo, že nemusí peníze vrátit čtyřnásobně, že stačí méně. Mezitím by se mu nabídla nějaká výhodná koupě a tak by vrácení peněz zase odložil. Uklidnil by se tím, že už dále nic víc neukradne. Ale zanedlouho by i na tento slib zapomněl. A tak by se vlastně nic z jeho předsevzetí neuskutečnilo.
Jistě si vzpomínáte, jak byli lidé pohoršeni, že Ježíš navštívil právě známého zloděje. Kdyby nebyli viděli změnu v jeho životě, byli by uvěřili Ježíšovi? Podobně by tomu bylo i v případě špatné ženy, kterou Ježíš zachránil před ukamenováním. Ale přikázal jí, že se musí změnit. Kdyby však dále žila stejně hříšně, kdo by byl mohl Ježíšovi uvěřit?
Myslíte, že může svět okolo nás uvěřit Ježíšovi, když se v našem životě po odpuštění nic nezmění? Proto je potřebné rozhodnout se po zpytování svědomí, co a jak změním a napravím.
A nyní to nejdůležitější, vzbuzení lítosti.
Kdo se snažil docela upřímně odpovídat na všechny otázky, určitě na sobě našel mnoho nepěkného. Snad se zhrozil sám nad sebou. Aspoň tak, jako kdyby zjistil, že má na šatech hroznou skvrnu. Toto je však horší než zašpiněné šaty. Toto jsem já. Takový jsem. Stydím se za to, ale co mám dělat? Kam se schovám? Jak bych mohl toto všechno skrýt? Vždyť Bůh mě vidí a dobře ví, jaký jsem!
A přece mě má rád, volá mě k sobě a nabízí mi, že všechno to zlé a škaredé úplně odstraní. V jeho očích budu zase takový, jako kdybych byl vždy dobrý. Přece se však bojím a stydím. Ke komu se mám obrátit, abych se v této chvíli přestal bát? Kdo mě chytí za ruku a dovede k Bohu? Inu Ježíš, Bůh Syn, můj dobrý Přítel a Bratr, který se proto stal člověkem a přetrpěl muka ukřižování. Řeknu mu třeba toto:
Můj drahý Ježíši, velmi Tě potřebuji. Poznal jsem na sobě mnoho nepěkného a zlého. Ty chceš, aby svět byl krásný a aby byl každý šťasten. A já jsem všelicos pokazil a mnohým jsem způsobil bolest a smutek. Stydím se za to a velmi mě to mrzí. Mám Tě rád, a proto toho opravdu lituji. Chci napravit, co se dá, chci se změnit, abys byl se mnou spokojen. Věřím, že mi v tom pomůžeš. Udělám všechno, co mi poradíš ústy kněze. Upřímně mu vyznám své hříchy, abych mohl z jeho úst slyšet, že všechno zlé a škaredé je ze mne pryč.
Držím se Tě za ruku, Ty můj dobrý a mocný Příteli. S Tebou se nebojím ničeho. Ty mi dáš odvahu překonat zahanbení z vyznání a dáš mi sílu opravdu se polepšit.
Formuli na projevení lítosti při samotné svátosti neuvádíme. Ať si ji určí sám zpovědník. Když na ní netrvá, veďme děti, aby litovaly vlastními slovy. Má to výhodu v tom, že dítě je nuceno myslet na obsah slov. Každé dítě dokáže projevit lítost dostatečným způsobem (někdy až mimořádně krásně), když ji opravdu pociťuje. Naučená formule může byt teologicky dokonalá, ale je zde nebezpečí bezmyšlenkovitého odrecitováni.
Návrhy na formuli lítosti:
Bože, opravdu lituji všeho, čím jsem Tě urazil(a). Odpusť mi, chci se polepšit.
Můj drahý Ježíši, ty jsi zemřel za mne na kříži. Vezmi tyto moje hříchy a znič je. Pomoz mi, abych se polepšil(a).Ráno
Můj dobrý Pane, nevidím Tě, ale vím, že jsi zde. Klaním se Ti,
protože jsi všemohoucí Bůh, který stvořil celý vesmír. Mám Tě rád, protože jsi mým nejmilejším Přítelem. Požehnej celý svět a všechny mé drahé. Pomoz mi, abych Tě dnes ničím neurazil.- O - Dobré ráno, můj drahý Ježíši! Těším se na nový den. Nevím, co mě dnes čeká, ale Ty to víš a budeš vždy při mně. Chci se celý den chovat tak, abys byl se mnou spokojen. Viď, že mi pomůžeš? Vždyť Ty jsi můj nejlepší Přítel!- O - Nehněvej se, Bože, že se mi nechce vstávat. Tak pěkné by bylo ještě si trochu pospat. Nechce se mi jít do školy, protože se bojím zkoušení. Raději bych si hrál. Ale vím, že se i dnes musím připravit na život, protože ode mě čekáš, že jednou ve světě vykonám mnoho dobrého a užitečného. Nechci Tě zklamat. Budu se snažit vykonat všechny své povinnosti co nejlépe, abys mohl mít ze mě radost.- O - Mám Tě rád, Ty jsi můj nejlepší Kamarád!- O - Požehnej mi, Pane, na začátku tohoto dne, abych všechno udělal tak, jak si to Ty přeješ. Zachraň mě i všechny mé drahé před každým hříchem a neštěstím.
- O -
Můj Ježíši, přijímám tento den jako Tvůj dar. Já Ti zase chci darovat mnoho dobrých skutků. Pomoz mi, abych dnes dokázal vidět v každém člověku Tebe a podle toho se choval.Večer
Děkuji Ti, Bože, za tento den. Zvláště za tyto radosti a pěkné zážitky (které?).
Odpusť mi všechno, co se Ti na mně nelíbilo. Nejvíc mě mrzí (co?).
Chtěl bych to zítra napravit (jak?).
Viď, že se už na mě nehněváš? Ani já se nehněvám na ty, co mi dnes ublížili (kdo, čím?).
Požehnej všechny mé blízké (koho?).
Pomoz všem trpícím, hladovým, nemocným a umírajícím.-O - Dnes jsem velmi unavený a ospalý, můj drahý Ježíši. Vždyť to vidíš.
Ale než usnu, chci Ti aspoň povědět, že Tě mám velmi rád. Dej spokojenou noc všem lidem na celém světě.Modlitba malých dětí
Můj drahý Ježíši, můj Bože a Pane, v Tebe já věřím, Tebe vyznávám. Že jsem byl zlý, velmi lituji, chci se však polepšit, to Ti slibuji.
Velmi Tě miluji, všechno Ti dám, bud' se mnou stále, to Tě žádám.
Požehnej všechny, které mám rád, Ty jsi můj Bratr, můj Kamarád!Před jídlem
Dnešní děti se většinou stravují ve školních jídelnách. Neexistuje žádný příkaz modlit se před jídlem. Nezatěžujme děti povinností, kterou nemohou splnit. Bylo by však ideální, kdyby se děti naučily vzpomenout si v souvislosti s jídlem alespoň malou prosbou za hladové.
Měli bychom využít společného stolování v rodině a namísto formální, bezmyšlenkovitě odrecitované modlitby bychom se měli společně pomodlit za odstranění hladu, této velké hanby lidstva.
Bože, děkujeme Ti za toto jídlo. Prosíme Tě za ty, kteří hladoví. Dej, ať se najde způsob jak jim pomoci.- O - Požehnej, Pane, všechny, kteří nám připravili toto jídlo. Dej, aby se mohli nasytiti všichni lidé na světě.Před přijímáním
Klaním se Ti, velký a mocný Bože - Stvořiteli všeho. Vždyť já jsem jen tak jako prášek před Tebou. A přece vím, že mě máš velmi rád. Pro mě ses stal takovým člověkem, jako jsem já. A abychom se mohli docela spojit, stal ses mým pokrmem. Za chvíli budu s Tebou tak spojen, jako jsem byl s maminkou předtím, než jsem se narodil, když mě ještě živila vlastním tělem. Všechno jsem měl od ní, abych mohl nyní žít na tomto krásném světě.
I Ty mě voláš k sobě stejně tak blízko, všechno budu mít z Tebe. Dáš mi sílu a schopnost stát se lepším, vždy víc se Ti podobat. Ale mohu se k Tobě takto přiblížit? Vždyť jsem Tě tolikrát urazil a rozhněval! Tolikrát jsem se choval tak jak se nepatří na Tvého přítele. Odpusť mi to! Právě proto toužím být nyní s Tebou, abys mi pomohl.
Pane, nejsem hoden spojit se s Tebou, ale věřím, že Tvoje jediné slovo mě uzdraví, jako zázračně uzdravovalo těžce nemocné.Po přijímání
Požehnej mě, Pane, vším Tvým dobrem. Ať je ze mě takový člověk, jako jsi ty. Ať tak ochotně pomáhám trpícím, ať tak dokážu odpouštět, ať mám tak rád každého jako Ty, protože Ty jsi můj Přítel a já se Ti chci ve všem podobat.
Vím, že to chceš i Ty. Vždyť proto jsi se vtělil do kousku chleba, aby ses mi mohl celý darovat. Těším se z toho, ale za chvíli odejdu a budu myslet na jiné. Toto naše krásné spojení přestane. Ty jistě chceš být se mnou navždy. Ale já se bojím, že na Tebe snad jednou docela zapomenu. Velmi Tě prosím, pomoz mi, aby se to nikdy nestalo. Chci zůstat s Tebou - navždy!Společné modlitby
(Ukázka podle Tillmanna - možno vhodně obměňovat a přizpůsobovat podle okolností).
Na každé zvolání děti odpovídají: "Děkujeme Ti, Ježíši", - že jsi kvůli nám přišel na svět,
- že jsi nám přinesl pravdu,
- že jsi nám ukázal, jak je Bůh dobrý,
- že jsi za naše hříchy trpěl, zemřel a vstal z mrtvých, - že chceš každého zachránit,
- že na nás stále myslíš, - že se o nás staráš,
- že jsi nám připravil místo v nebi.
Děti odpovídají: "Odpusť nám, Ježíši", - že tak málokdy s Tebou mluvíme,
- že zapomínáme, co jsi pro nás udělal,
- že chodíme okolo Tebe nevšímavě, když v druhých trpíš.Děti odpovídají: "Věříme Ti, Duchu svatý", - protože jsi mocný,
- protože dáváš lidem nadšení a odvahu,
- protože nás miluješ víc než všechny matky na světě.Děti, kdo z vás se už umí modlit Otčenáš? A ví někdo z vás i to, kdo vlastně tuto modlitbu vymyslel? Nu, když nevíte, prozradím vám to. Naučil nás to sám Ježíš. Takže to by měla být ta nejkrásnější modlitba. A také je. Vždyť kdo může nejlépe vědět, co se Bohu líbí, když ne jeho Syn? Kdo tedy přijde s těmito Ježíšovými slovy k Bohu Otci, měl by si vždy získat jeho přízeň. A to by ani nebylo tak těžké. Naučit se těch pár vět a povědět je každé ráno a večer.
Co se však často opakuje, na to si zvykneme a už ani nevnímáme, co říkáme. Povím například: "Dobré ráno přeji!" a vůbec si neuvědomím, co říkám. A tak to řeknu myslím i tomu, komu právě v té chvíli nepřeji vůbec nic dobrého. Povím to, protože nemyslím na to, co říkám. Ale hodí se takto mluvit s Bohem, který zná každou moji myšlenku? On přece dobře ví, co opravdu chci, jeho přece nemohu oklamat. Ale on určitě ví i to, že mu chcete udělat radost, a proto říkáte slova nejkrásnější modlitby. Když nemyslíme přitom na jejich obsah, tak ne proto, že nechcete, ale proto, že tomu dost dobře nerozumíte. Není to tak?Nyní si tedy zkusíme vysvětlit tuto modlitbu, ano?
OTČE NÁŠ, JENŽ JSI NA NEBESÍCH - to je oslovení. Když začínám s někým mluvit, musím ho nejdřív nějak oslovit. A musím si dát pozor, aby to bylo slušné a uctivé. Čím je ten člověk starší, moudřejší, čím má vyšší postavení, tím uctivěji ho musím oslovit.
Koho si mohu dovolit oslovit jako "můj, náš"? Jen někoho, kdo je mi známý, blízký, rodina, o kom vím, že mě má rád. Kdo to je "můj", "náš"? No můj bratr, naše maminka, můj kamarád, náš dědeček, naše teta. To, že smíme oslovit Boha "můj Otec, náš Otec", to je velká výsada. Znamená to, že mluvíme k někomu, komu se můžeme docela důvěrně svěřit.POSVĚŤ SE JMÉNO TVÉ - co nejvíc chci, na čem mi nejvíc záleží, to obyčejně řeknu hned na začátku. Když nám Ježíš doporučil tuto prosbu jako první, chtěl, abychom opravdu toto chtěli nejvíc. Představte si, že byste jen tak mimochodem uslyšeli, jak někdo nadává na vašeho otce nebo maminku. Jistě by se vás to bolestně dotklo. A jistě víte, kolik lidí mluví škaredě o Bohu. Většinou je to proto, že ho neznají. Nás, kteří Boha známe, máme ho rádi a cítíme, že je opravdu naším dobrým Otcem, musí velmi trápit, když ho druzí urážejí. Velmi by nám na tom mělo záležet, aby to bylo první, co mu chceme povědět.
PŘIJĎ KRALOVSTVÍ TVÉ - co je Boží království? Nu, to je vlastně nebe. To je takový život, když je každý úplně dobrý. Tehdy je každý i šťastný. Nyní už vlastně prosíme o to, abychom všichni mohli byt šťastní.
BUĎ VŮLE TVÁ JAKO V NEBI, TAK I NA ZEMI - vzpomínáte si, jak jsme se učili, proč vlastně stvořil Bůh celý svět? A proč nám ho dal? Nu, proto, abychom byli šťastní. To byla Boží vůle, to chtěl Bůh vždycky, a to chce i dnes. Ale víte, že my, lidé, si to sami kazíme. To se Bohu nelíbí. Velmi se mu však zalíbíme, když i my budeme chtít to co on. Ježíš proto dal tuto větu do své modlitby, abychom to opravdu chtěli, a ne proto, abychom to jen říkali.
CHLÉB NAŠ VEZDEJŠÍ DEJ NÁM DNES - kdybychom nejedli, nemohli bychom žít. A kdo nám dává potravu? Řeknete, že si ji kupujeme v obchodě. Ale vy víte, odkud se to vlastně dostalo do obchodu. Například chléb dovezli z pekárny, ale tam ho upekli z mouky, která je z obilí. A bylo by obilí, kdyby Bůh nebyl dal do obilných zrnek zázračnou sílu, že z jednoho zrníčka jich vyroste mnoho? Na kom tedy v první řadě závisí, jestli budeme mít co jíst? Jistěže na Bohu. Celý náš život závisí na něm. Na to se však lehce zapomene. A proto si to máme připomenout, když se obracíme k Bohu.
ODPUSŤ NÁM NAŠE VINY - můžeme s Bohem mluvit, aniž bychom ho poprosili o odpuštění? Jenže pozor! Vy už víte, jakou podmínku nám dal Ježíš. Kdy nám Bůh odpustí. Vzpomeňte si na podobenství o dvou sluzích. Ježíš to myslel docela vážně. A abychom na to nezapomněli, vložil to do modlitby. Protože když chceme prosit o odpuštění, musíme docela vážně a upřímně říci i to další:
JAKO I MY ODPOUŠTÍME NAŠIM VINÍKŮM - a nyní si představte, jak je to strašné, když si někdo zvykne jen tak odříkat večer Otčenáš a už si myslí, že s ním může být Bůh spokojen. A řekne ho celý, přestože se možná před chvílí s někým strašně pohádal a ještě se celý třese hněvem. Myslí jen na to, jak by se mohl pomstít, jak by mohl vrátit urážku. A přitom ústy říká, že každému odpouští. Lže Bohu přímo do očí.
A NEUVEĎ NÁS V POKUŠENÍ - víte, co je pokušení? Nu, to je taková chvíle, když nás nějaký hřích zvlášť láká. Bůh dovolí, aby nás lákalo i zlé. Protože jen tak si vyzkoušíme síly. A jen tak můžeme dokázat, že máme raději Boha než všechno ostatní. Ale musíme prosit o sílu odolat lákavým pokušením. Čím budete starší, tím víc poznáte, že pro dobrý život potřebujeme mnoho pomoci od Boha.
ALE ZBAV NÁS OD ZLÉHO - Vy už víte, co všechno je zlé, co je bolest a utrpení. Víte také, že si to všechno způsobujeme my lidé sami. Ale nemůžeme se toho zbavit. To je tak nějak jako s havárií. Řidič si ji způsobí sám, protože nedodržuje předpisy. Následky havárie mu však musí pomoci odstranit někdo druhý. Musí mu dát první pomoc, odvést ho do nemocnice, léčit ho, opravit mu auto a často ještě i všelicos jiného. A podobně si my, lidé, zlo, neštěstí, bolest a utrpení zaviňujeme sice sami, ale o pomoc musíme poprosit Boha.
AMEN - nakonec říkáme toto slovíčko, které znamená náš souhlas, "ať se tak stane".
Cítíte, jak Ježíš vložil do těch několika vět Otčenáše vlastně všechno? Takže Otčenáš je opravdu nejkrásnější a nejlepší modlitba. Můžeme se ji modlit i ráno, i večer, kdykoliv. I když máme radost, i když jsme smutní. I když jsme udělali něco zlého, i když máme strach, vždy.
Jenže Otčenášem můžeme Boha i urazit i obelhávat, když ho odříkáme bezmyšlenkovitě a když v duši cítíme pravý opak toho, co ústy říkáme.
Že to tak nikdy nebudete dělat? Že se budete modlit vždy tak, jak si to Ježíš přál?Doslov
Kniha vychází doma. Časy se totiž změnily. Dodnes mi však není zcela jasné, jak došlo k třem vydáním knihy v Slovenském ústavě sv. Cyrila a Metoděje v Římě. Touto cestou děkuji všem, kteří se na tom podíleli.
Pominula nutnost krýt slovenský původ knihy italsky znějícím pseudonymem. Přesto si ho ponechávám. Vymyslel mi ho ten, bez kterého by kniha vůbec nebyla vznikla. Je to nynější banskobystrický biskup Mons. Rudolf Baláž.
Se zvlášť velkou vděčností vzpomínám na chvíle strávené v nejkrásnější biskupské rezidenci v Petržalce na Vilovej 7. Mons. J. Ch. Korec si vždy našel pro mne čas na radu, povzbuzení a schvalování všeho, co jsem napsala.
Udělala jsem několik malých změn. Týká se to i původního úvodu.
Jaro 1990Mária Muráňová![]()
Použitá literatura
Adhortacja apostolska ojca šwietego Jana Pavla II. do biskupów, kaplanów i wiernych calego košciola katolickiego o katechizacji w naszych czasach. Wydzial Nauki KatolickieJ Kurii Metropolitalnej Warszawskiej 1980.
Katechizm religii katolickiej 1-4, Edition du dialogue, Paris 1977.
Schmaus Michael: Der Glaube der Kirche. Handbuch katolischer Dogmatik. Max Hueber Verlag, München 1970.
Tillmann Klemens: Die Führung der Kinder zur Meditation. St. Benno-Verlag, GmbH, Leipzig 1986.
Tillmann Klemens: Briefe zur Weckung des Glaubens und zur religiösen Führung. St. Benno-Verlag, GmbH, Leipzig 1965.
Tillmann Klemens: Duchovní rozhovor. Studijní text z katechetiky. CMBF, Olomouc 1972 (skripta).
Tillmann Klemens: Dobrý začátek. Pracovní texty posluchačů CM bohoslovecké fakulty v Praze, Litoměřicích a Olomouci (skripta).
Tillmann Klemens: Existuje Boh naozaj? Pokus o katechetickú odpoveď (skripta).
Jak mluvit dnes v rodině o Bohu. Katechetický kurs 1968/69 (skripta).
A. G. W.: Prešťastné roky (v rukopise).
Läpple Alfred: Úvod do Starého zákona. Česká katolická charita, Praha 1972.
Rops Daniel: Ježiš vo svojej dobe (soukromý překlad).
Miklík Josef: Ježíš Kristus. Bohuslav Rupp, Praha 1948.
Písomný úvodný kurz do štúdia Písma svätého. Settimo Cipriani (SZ). Giovani Saldarini (NZ). Ut unum sint - Stredisko pre ochranu viery.
Leitheiser Ludwig - Pesch Christian: Handbuch zur katholischer Schulbibel - Neues Testament. Patmos-Verlag, Düsseldorf 1960.
Glaubens-Verkündigung für Erwachsene, Dekker van de Vegt N. V., Nijmegen-Utrecht 1968.
Leistová Marielene: Prvé skúsenosti s Bohom. Náboženská výchova batolata a dietata v predškolskom veku (soukromý překlad).
Loew Jacques: Beszélgetések. Opus Mystici Corporis-Verlak 1975.
Nemetschek Monika: Isten a gyermek életében. Opus Mystici Corporis-Verlag 1978.
Monchaux Marie-Claude: A sehány éves kislány. Móra könyvkiadó 1979. (Bébé année zéro)další knihy (většinou volně šiřitelné)
kreslené comicsy od FATYMu (většinou volně šiřitelné)
zpravodaj FATYMu
objednávky knih (jen za příspěvek na tisk)
co dalšího nabízí Tiskový apoštolát FATYMu
hlavní strana Tiskového apoštolátu FATYMu
![]()
Domovská strana serveru www.fatym.com (s kompletní nabídkou)
Knihovna křesťanské literatury na internetu www.knihovna.net