Justin Obr. I. k. 3. 4.   Jméno křesťanův není zločinem. 253

Sv. Justina, filosofa mučeníka, Obrana I.
K  Antonínovi Piovi.1)
1.	Samovladaři   Titu Aeliu Adrianu Antonínovi Piovi Augu
stovi 2) císaři, Verissimovi synu filosofovi.3), a Luciovi filosofovi Cé-
sarovu synovi rodnému, Piovu zalíbenci nauky milovnému, radě po
svátné   a veškerému lidu Římskému.   Za příčinou těch,  jenž   ode
všeho pokolení lidského nespravedlivě nenáviděni a trýzněni bývají,
já Justin syn Priskův,  vnuk Bacchiův z Flavie Neapoli4)   v Sýrii
palestinské, jeden z nich, žádost a prosbu činím.
2.	Přikazuje rozum, aby ti, jenž v pravdě zbožni a mudrcové
jsou,   pravdu toliko ctili a milovali, domněnkám předkův,  křivy-li
jsou, se nepropůjčujíce.    Nebo zdravý rozum nejenom po pachte-
lích a učitelích věcí zlých velí nepostoupati, nýbrž naprosto milov-
níkovi pravdy nade vlastní duši, byť i smrtí jemu se hrozilo, to co
spravedlivo jest voliti,   mluviti  a  činiti  náleží.    Vy   ovšem všady
zbožnými, mudrci, strážci spravedlnosti a milovníky nauky nazývati
sebe slýcháte; avšak zda jimi jste, ukáže se. Nebo nehodláme vám
tímto spisem pochlebovati a k libosti mluviti, nýbrž žádati, abyste
podle zevrubného a bedlivého vyšetřování soud konali, předpojatostí,
zaslibováním se   pověrcům,  bezrozumným  nápadem   a  pověstí zlou
drahně zavládlou uchváceni jsouce,  úsudku  proti   sobě nevynášeli.
Máme zajisté za to,  že od žádného   nemůžeme trpěti něco zlého,

leda bychom ze zločinu stíháni  anebo jako nešlechetnici shledáni byli.  Vy ovšem nás usmrtiti, avšak nám uškoditi nemůžete.1)
3.	Ale  aby řeči tyto nemoudrou a  opovážlivou   rozprávkou
někomu se býti neviděly, žádáme, aby. v čem křesťané postihováni
bývají, se vyšetřovalo, a tak-li býti nalezeno bude,   aby jak náleží
se potrestali.   Jestliže však v ničem jich  nikdo nemůže viniti,   tu
již tomu nechce rozum pravý,   abyste   pro   zlou   pověst nevinným
lidem, ba raději sobě samým ubližovali, ne podle soudu, nýbrž podle
vášní  záležitosti   spravujíce.    To  každý  moudrý   dobrým a jedině
spravedlivým   řízením býti prohlásí,   když   poddaní život   a nauky
své bezúhonně vedou, vladařové pak ne násilím, ani ukrutenstvím,
nýbrž dle nábožnosti   a moudrosti nálezy činí.    Takto zajisté vla-
dařové  i poddaní   dobrého   užijí.    Nebo   praví   kdesi   někdo   ze
starých:2)  Nebudou-li moudřeti vládcové i poddaní, nemohou obce
šťastnými býti.   Nám tedy náhledu do života a učení svého všech-
něm poskýtati náleží, abychom místo těch, kteříž věci naší neznáti
se zdají,   sami  na  sebe  neuvalovali  pokuty za to,   v čem by oni
jsouce   oslepeni poklesli;   na  vás   pak  sluší,   abyste,  jak rozum
toho   vymáhá,   při  výslechu   soudci   dobrými shledáni byli.    Nebo
napotom vám, jestliže věc poznavše spravedlivě nejednáte, žádné u
Boha omluvy nezbývá.
4.	Pouhým   názvem   bez   odpovídajících skutkův  ani dobro,
ani zlo nemůže  rozsouzeno býti;   nebo  co   se  pojmenování  týká,
nejlepšími jsme. Ale poněvadž nedržíme za spravedlivo pro jméno,
kdybychom zlými postiženi byli, žádati propuštění, tedy opět, jestliže
v ničem ani pro jméno, ani pro obcování vinnými nalezeni nebudeme,
vám usilovati náleží, abyste trestajíce lidi neusvědčené na sebe po
kuty spravedlivé neuvalili. Ze jména právem ani chvála, ani pokuta
nepochodí, nemůže-li něco sličného anebo nešlechetného ve skutcích
ukázáno býti.    Vy  zajisté obžalovanců,   leda   dříve usvědčeni byli,
netrestáte; při nás ale jméno za důvod berete, ač byste, co se jména
týká, raději obžalovatele pokutovati měli. Obžalováni jsme, křesťany
býti; dobra3) ale nenáviděti, není věc spravedlivá.  Nad to jestliže
3.	

3.	
') Poněvadž slovci Pius v řeči naší slovo žádné dokoná neodpovídá, proto se nám vidělo posudek ten v latině podržeti, ač pak Řekové uesebés tlumočili.
2)	Císařům Římským   dáváno   příjmení   augustus  velebný, jež Řekové
přeložili  sebastos.
3)	t. j. Markovi Aureliovi, Ania Věra synovi,  od Antonína Pia přisvoje-
nému, zalíbenému či za vlastního přijatému.
4) říeapolis ta vystavěna byla podle zřícenin města Sichemu. Sluje nyní Náblús.

1) Těmito slovy   posledními   naráží  sv.  Justin na slova Sokratova, jichž byl o Anytovi a Mulitoví užil.
2)	Plato  republ. 5. 1.;  to proslovo M. Aurel často v ústecb míval, a tu
Justin ho převliodiiě užívá.
3) CHristos a chtestos;   slova rozdílná brána od nedoučených  za stejná.
Justin rozdíl dobře zná, jak viděti Apol. I. 12.   II. 6., avšak jda za příkladem
Platona a jiných spisovatelů, hry užívá ve slově.                                                   Tak i Theophil Antioeh. (1, 1.):

254

Justin Obr. I. k. 5. O pokutování nevinných.

Justin Obr. I. k. 6. 7.   Název “bezbohých".

255

některý z obžalovancův zapírá křesťanem nebýti se prohlásiv, toho vy propouštíte, jako nemajíce v čem ho postihovati; pakli však někdo vyzná1) býti křesťanem, pro vyznání jej trestáte; ješto dlužno, život i vyznávajícího i zapírajícího ohledovati, aby skrze skutky, jakým kdo jest, se ukázal. Nebo jako někteří od učitele Krista vyučeni jsouce, nezapírati, když otázáni bývají, napomínateli se stávají:2) takto i ti, jenž zle žijí, snad příčinu poskytují těm, kteří jinak bezbožnost a nespravedlivost na všecky křesťany sčítati hodlají. Avšak se to právě nestává. Někteří zajisté jméno a tvárnost filosofie pronášejí, ačkoli nic přípovědi té hodného nekonajíce; a tajno vás není, že ti, jenž za dávna protivné sobě věci smyslili a ustanovili, jedním jménem filosofové slují. Z nich nejedni bezbo-žectví učili, básníci pak Jupitera i se syny jeho co chlipníka vyhlašují, aniž vy těm, kdo jejich báje provozují, bráníte, nýbrž jim raději, Pešto libohlasně bohy přetřepávají, odměny a pocty udělujete.
5. Což tedy jest toto? Nás, jenž zlého nepáchati a bezbožně nesmýšleti se zamlouváme, soudně nevyšetřujete, nýbrž nerozumnou náruživostí a bičem démonů zlých poháněni jsouce, bezstoudně pokutujete, za nic to nepokládajíce.3) Vynesena bude druhdy pravda: Za starodávna démonové zlí ve zjeveních se vyskytle, ženy zmrhali, pacholíky porušili a strašidla lidem ukázali, aby poděšeni byli ti, jenž události rozumem nesoudili, nýbrž strachem jsouce zchváceni a nevědouce, zlé to démony býti, bohy je nazvali a každého z nich tím jménem naznačili, jaké sobě každý z démonův byl přiložil. Když ale Sokrates pravdy se dozpytovav, to právě na světlo vynésti a lidi od démonů odloučiti se snažil, tedy titéž démonové lidmi v nepravosti si libujícími vykonali,   aby co neznaboh   a bezbožník
co pomazáno, to i příjemno jest to christon édé kai euchriston esti. Že lidé mnozí místo Christiany vyslovovali chrestiany, víme ze Svetonia a Tertulliana. Poslední praví (ad Nat. 1, 3.): Ješto nás pokaženě chrestiany jmenujete, i to vzato jest od vlídnosti a lahody.
1) Tu soudu bezprávnost i druzí obráncové kárají, zvláště Tert. hned na začátku své obrany, kdež i dí, že vladařové křesťany, k zapírání je usilujíce přivésti, tak oslovovali: Zapři (Krista), jinak tč dám co svatokrádce rozsápati, jestliže u vyznání vytrváš.
2) Podobně i Tertullian ku konci apolog. svého : I ta sama tvrdošíjnost, již nám vyčítáte, učitelkyuíjest; a proto Greg. ífaz. (or. 29.) mučeníky nazývá mlčivými kazateli.
3) Tertullian dí (apol. 2. k.): Ve skryté, jest moc nějaká, která vás proti formě, proti povaze soudu, proti samým zákonům podněcuje. Podobně Justin o démonech dí.   Apol. 2, k   4.

byl usmrcen, an prý nové bohy uvádí. O totéž se i u nás pokoušejí. Nebo netoliko u Řekův skrze Sokrata ode Slova, ale i mezi barbary od téhože Slova vtěleného, člověkem učiněného a Ježíšem Kristem nazvaného, věci tyto prokázány jsou. Jemužto my věříce, netoliko démony 1) takové věci činící dobrými býti nepravíme, ale zlými a nešlechetnými démony, jenž do sebe ani skutkův lidem cnosti milovným podobných nemají.
6.	Odtud nás také bezbohými nazváno. A ovšem vyznáváme,
co  do  bohů  oněch domnělých,   bezbohými býti.  nikoli však ohle-
dem Boha pravého, otce spravedlnosti, střídmosti a jiných cnosti2)
a všeliké vady prostého.   Nýbrž jemu a Synu,  jenž od něho pošel
a nás věcem těm vyučil,3) a zástupu jiných  jeho   následovných a
jemu připodobnělých4) andělů,   a Duchu prorockému sloužíme 5)  a
se klaníme,6)  rozumem  a pravdou je etice  a s každým,   kdo po
znati žádá, bez závisti se tím,   čemu jsme vyučeni byli,   sdělujíce.
7.	Avšak řekne někdo: Již někteří, jati byvše, co zločincové
usvědčeni byli.    Ovšem.   Mnohé  vy zajisté a to zhusta,   život ob-
žalovanců ohledávajíce, odsuzujete; avšak   lidé ti, o nichž mluvíte,
křesťany nejsou.7)   Vesměs vyznáváme, že, jakož u Bekův ti, jenž
            1) Démon, slovo u pohanů také ve smyslu dobrém užívané, u sv. Otců napořáde toliko zlé duchy naznačuje, jak Orig. cont. Cels. 5.   Aug. civ. 9, 19.
2)	Cf. Jac. 1, 17.
3)	těm, o nichž maličko výše pravil, t. j. o Bohu pravém, otci všech cnosti.
4) připodobniti   se,   slovo zhusta užívané od Platona,  podle něhož, vrch
dokonalosti všeliké záleží v upodobnění se bohu, t. j.  v božnosti,   rozdílné od
božskosti.
5) vlastně ctíme; přeložili jsme ale sloužíme pro snadnější slov věty té vespolnou vazbu. Mnozí soudí, že sv. J. klada slova dvě jich oddílně ku předešlým substantivům potahuje, tak že slova klaníme se odnášejí k Otci, Synu a Duchu sv., slova pak ctíme k andělům čelí. (Viz pozn. násl.) Jiní ale praví, že obou slov řeckých se i o tvorech užívá a že J. jen vesměs o poctě křesťanu mluví blíže ničeho neurčuje.
         6) Jiní jinak vykládají. Leč výklad v textu vidí se nám pravějším býti. Z výkladu toho však nesluší nic proti nejsv. Trojici u Justina odvětovati, jako by anděly rovného s Trojicí uctění účastnými činil, anoť na jiných místech sv. Justin pravověrně se o tajemství tom vyjadřuje. Nevidíme tuto potřeby potahovati se na slova Hier. (apol. 2. ctr. Rufin.): že otcové před Ariem v něčem nedosti opatrné se pronesli; dosti jest připomenouti, že Justin v rozbírání dogmatických pravd tu se nevydává, nýbrž jen učí, že křesťané prázdni Boha nejsou. Výkladu našeho drží se také protestanté za nynějška téměř všickui, ač se jim pro úctu andělů důvodem vidí nezvratným býti.
7) t. j. rozdíl jest mezi těmi, jenž křesťany slují. Protož tedy byť některý křesťan ve zlém postižen byl, proto nemají hned i druzí býti odsuzováni. Místo to v řeckém textu temné.

256

Justin Obr. I. k. 8. 9.  0 bud. životě a bohopoctě.

Justin Obr. I. k. 10. 11.  Marnost model; království Boží.

257

zalíbených sobě domněnek následovali, povšechně jedním filosofie jménem se nazývají, ač náhledové jejich se vespolek potýkají, tak i ti, jenž u barbarů moudři buď byli, buď jimi býti se viděli,1) společným jménem označují se; všichni zajisté křesťany slují. Protož žádáme, aby skutkové těch všechněch, jenžto vám doneseni byli, se prozkoumali, aby, kdo usvědčen jest, co zločinec, nikoli však co křesťan potrestán byl; pakli někdo bezvinným shledán, aby se co křesťan neškodný propustil. Nežádáme, abyste udavače pokutovali; dost zajisté mají na své zlobě a věcí dobrých nevědomosti.
8. Rozumějte pak, že pro vás jsme to pravili, jelikož bychom my tázáni jsouce zapírati mohli. Ale nechceme žíti, lež provodíce. Nebo po věčném a čistém životě prahnouce, usilujeme k obcování s Bohem, otcem a tvůrcem veškerenstva, a pospícháme k vyznávání, přesvědčeni jsouce a věříce, že dober těch dosáhnouti mohou ti, jenž Bohu životem se osvědčují, že ho následovali a po obcování s ním, kdež žádná zloba se nezpouzí, více toužili. Abych to zkrátka vypověděl, to jsou ty věci, jichž očekáváme, a jimž jsme se od Krista naučili a jimžto učíme. Plato podobně pravil, 2) že Radamanth a Minos budou trestati zločince k sobě příchozí; my pravíme, že tytéž věci je zastihnou, ale od Krista a v týchže s dušemi tělích, a že trestem věčným trestáni budou, a ne toliko, jak onen dí, občasím tisíce rokův. Již pak, jestliže řekne někdo, věci ty býti nevěřitelny a nemožný, blud ovšem by to byl, ale jiným neškodný,3) pokavad ve zločinu zastiženi nebudeme.
9. Ani mnohými obětmi a květnými věnci nectíme těch, jež lidé utvořivše a ve chrámech postavivše, bohy nazvali, vědouce, že i bezdušnými a mrtvými jsou a podoby boha do sebe nemají (nebo nemyslíme, že Bůh má podobu takovou, jaká prý pro poctu napodobena byla), nýbrž že oněch, jenž se ukázali, zlých démonů jména a tvárnosti obnášejí. Nebo nač potřebí vám toho dobře povědomým vypravovati, kterak umělcové s látkou nakládají ryjíce, tesajíce, lijíce a dlabajíce? Ano oni ty týž i nepoctivé nádoby, uměním tvárnost jejich  toliko   změnivše -a podobou je nadavše,   bohy
1) Ohlašuje společné býti jméno křesťanů i těm, jenž jménem toliko, i těm, jenž i skutkem křesťané jsou.
2) na mnoha místech v Grorg., Timaiu, v apologii Sokrat., vu Phsedru, v republ. ku. 10.
3) Jiní vykládají: ovšem blud to, ale společný, t. j. není nauka ta naše méně podobna než ta vaše; a bludu-li my učíme, nejste ovšem vy bludu toho prosti.

nazývají. Což nejenom nerozumem, ale i potupou Boha býti soudíme, ješto se jméno jeho, který nevýslovnou slávu a podobu má, věcem porušitelným a péče potřebným přičiňuje. A že řemeslníci těch věcí vilni jsou a všeliké, abych nemluvil podrobně, oddáni nepravosti, převýborně víte, anoť i děvy s nimi pracující zmrhávají. Hrozná to věc, praviti, že lidem necudným dává se bohy pro klanbu tvořiti a předělávati, a že chrámům, kde se postavují, takoví strážcové se ustanovují! l) Ovšem pak nenahlížejí, že bezbožno mysliti a říkati, aby lidi bohův strážci byli.
10.	My jsme přijali, že   Bůh nepotřebuje hmotných od lidí
přínosů, Pešto vidíme, že všech věcí uštědřuje; vyučeni pak a pře
svědčeni jsme a věříme,   že  ti  jenom jemu  přízemni jsou,   kteří
dobra, jež on do sebe má, napodobují, střídmost, spravedlnost, vlíd-
dost a cokoli přísluší Bohu, žádným daným jménem nenazývanému.
A vyučeni jsme, že na počátku z dobroty   své věci všecky utvořil
z beztvárné látky2) pro lidi,   a že tito,   jak jsme přijali,  jestliže
skutky svými jeho  rady hodnými býti se prokáží,   udůstojeni bu-
dou,   aby s ním  obcovali  a  spolu kralovali,   neporušenými a bez-
strastnými se  stavše.   Nebo jako stvořil ty,  jichž na počátku ne
bylo, takto  doufáme,  že ti,   jenž věci jemu  příjemné vyvolí, pro
volení to  neporušitelnosti   a  obcování s ním  přiúčastněni  budou.
Narození naše na počátku nezáviselo od nás; ale abychom, co jemu
líbezno jest,  všemi  ducha  mocnostmi  nám od něho uštědřenými
následovali, k tomu nás sám nabízí a k víře nás uvodí. A to, mníme,
všem lidem přináleží,  ješto   se jim tomu  se vyučiti nezahajuje,
alebrž nabízení dává.    Nebo   co lidští zákonové  vykonati nemohli,
to by Slovo, Božským jsouc, bylo učinilo, kdyby démonové zlí, ke
všemu zlou v každém člověku bytující a v povaze rozdílnou žádo-
stivost co pomocnici pojavše, nebyli roztrousili mnohá lichá a bez-
božná uvinění, jichž u nás zhola není.
11.	Vy slyšíce, že království očekáváme, bezsoudně o nějakém
lidském nás to praviti se domýšlíte, ješto my mluvíme o Božím, jakož i
vysvítá z toho, že otázáni od vás, křesťany býti se vyznáváme,   ač
1) Strážce takové bohů v posměch bére Baruch 6, 17. Jako někomu, kdo proti králi se provinil, uzavírány bývají síně, jako člověku na smrt vedenému, tak opatrují knězi domy jejich závorami a zámky, aby od loupežníků zloupeny nebyly.
2) Tuto sv. Justin o útvaru směsice jenom pokládá, stvoření jí předpokládaje. (Cf. Sap. 11, 17.) Tatian (contr. Grajc. 12.) vykládá to takto: Veškera světa strojba a veškeré dílo z látky vzděláno, sama pak látka od Boha stvořena.

258

Justin 01>r. I. k. 12.    Věčná odplata.

Justin Obr. I. k. 13. 14. Křesťané bezbozi nejsou.

259

vědouce, že vyznávajícímu za pokutu nastává smrt. Nebo kdybychom lidského očekávali království, jistě bychom zapírali, abychom nezahynuli, a skrývati se bychom usilovali, abychom očekávaných věcí dostihli. Jelikož ale nadějí svojich na nynějšku nezakládáme, usmrtitelů málo si všímáme, an ovšem smrti ujíti žádnému nelze. 12. My však pomocní a prospěšní jsme vám ku pokoji nade vše jiné lidi, ježto učíme, že žádný zločinec, ani lakomec, ani úkladník, ani cnostník Boha tajen býti nemůže, a že každý k věčnému buď trestu buď spasení podle zásluhy skutkův svých se ubírá. Nebo kdyby to všickni lidé zmiji, nevolil by nikdo nepravost pro tu nedrahnou dobu, věda, že k věčnému skrze oheň odsouzení putuje, nýbrž ovšem by se zdržoval a cností ozdoboval, aby dober Bohem přislíbených dosáhl a muk prost ostával. Zdali neskrývají se pro zákony a pro tresty vámi ustanovené ti, jenž nepravě páchají? Vědouce, že vás co lidí tajní býti mohou, věci zlé tropí; kdyby ale poznali a se přesvědčili, nemožno býti, aby něco buď ze skutků buď z úmyslův Boha bylo tajno, alespoň by pro muky nastávající všemožně dobrými byli; čemuž i vy povolíte. Avšak zdáte se obávati, aby všickni dobře nečinili, a vám se nedostávalo, koho trestati. To by ovšem slušelo na katany, ne pak na vladaře dobré. Přesvědčeni však jsme, že za působením zlých démonův, jenž i od lidí nerozumně žijících oběti a pocty hledají, také toto, jak jsme napověděli, se stává. O vás ale, jenž nábožnosti a filosofie pilni jste, netroufáme, abyste něco nerozumného spáchati měli. Jestliže ale i vy podobně jako nemoudří lidé obyčejů nad pravdu sobě vážíte, čiňte, co vám lze jest. Vladařové, jenž domnění nad pravdu kladou, tolik jen co zbojníci v pustinách mohou. Že pak se vám to nepovede,1) vyjevuje Logos, nad něhož královštějšího a spravedlivějšího vládce po Bohu zploditeli jeho neznáme. Nebo jako nouzi, nemoci anebo potupu po rodičích přejímati všickni se zdráhají, takto i cokolivěk Logos, že zvoleno býti nemá, prohlásí, toho člověk moudrý nevyvolí. To všecko že se stane, dím, předpověděl učitel náš, Otce a Pána všehomíra Syn a vyslanec Ježíš Kristus, od něhož jsme i pojmenování křesťanů dosáhli. Odtud i ve všem, čemu nás vyučil, utvrzeni jsme, jelikož skutečně, co byl dříve předpověděl, díti se vidíme. Předpovídati dříve, nežli se co stane, a ukazovati   že se tak stalo,   jak předpovídáno bylo, to dílo Boží jest.
]) Toho důkaz dvojí v následujícím uvádí: jeden vzatý z božkosti Slova či Loga, jenž posilní křesťany, aby všemu odolali příkoří na ně se hrnoucímu. Ale že toho pohané nepřipouštěli, tedy bére druhý důkaz z následku.

Hodlali jsme na tomto přestávati a ničeho nepřičiňovati, domníce se, že věcí spravedlivých a pravých požadujeme. Ale poněvadž víme, že věc nesnadná jest, aby duše nevědomostí pojatá znáhla se proměnila: tedy pro přesvědčení lidí pravdolibých něco málo jsme připojiti ustanovili, vědouce že když pravda se vystaví, není nemožno nevědomosti se uvarovati.
13. Který člověk zdravého rozumu nevyzná, že my bezbozi nejsme, ješto tvůrce veškerenstva ctíme, pravíce, že, jak vyučeni jsme, ani krve, ani obětí ani kadidla nepotřebuje, a jej, seč jsme, prosbami a díkůvčiněním za všecky věci jichž požíváme velebíce. Přijaliť jsme, že to jest pocta jediné jeho důstojná, věcí od něho k živnosti stvořených ohněm nestravovati, nýbrž k svému a nuzníků požitku obraceti, a na prokázaní jemu vděčnosti pompami a hymny1) jej velebiti za stvoření, za všecky ke zdravotě příspěvky, za vlastnosti věcí rozličných, za střídání povětrnosti. Tolikéž o budoucí své v neporušenosti obývání k němu skrze víru svou v něho modlitby vysíláme. Že pak svého o všech věcech těch učitele Ježíše Krista, jenž proto se narodil a pod Pontským Pilátem, správcem v Judsku za Tiberia císaře ukřižován byl, jejž pravého Boha Synem býti, vyučeni jsme a na druhém, jakož Ducha prorockého na třetím místě klademe, ne bezrozumně ctíme, doleji dokážeme. V tom zajisté na nás bláznovství shledávají, pravíce, že druhé po neproměnném a věčném Bohu a veškerenstva otci místo dáváme člověku ukřižovanému, tajemství té věci nenahlížejíce, ku kterémuž, když ho vykládati budeme, pozornost přiložiti vás napomínáme.
14. Ohlašujeme vám varovati se, aby démonové svrchu námi stíhaní vás nezavedli a neodvrátili vás dokoná ode čtení a rozumění věcem, jež předkládáme. Vynasnažujíť se vás za sluhy a pomocníky míti, a teď skrze vidění noční, teď opět skrze kouzelné přízraky jímají všecky, kteří nikdy o své spasení neusilují.2) I my Logovi uvěřivše, jsme od nich odpadli a samého Boha nerozeného skrze Syna jeho následujeme. Dříve ve smilství se kochajíce, nyní cudnost jediné jsme zamilovali; dříve kouzla provádějíce, nyní Bohu dobrému
1) Hymny tuto se míní písně vše ve chrámu křesťanském odzpěvované, bud Žalmy Davidovy, buď obzvláště od křesťanů básněné; pompami ale rozumějí se obřadové, při posluhování svátostmi, při nejsv. oběti novozákonně atd. obyčejní, o kterých Tertullian (de speot. 9. c.) dí: to jsou radovánky, to divadla křesťanů, svatá a ustavičná atd.
2) Tert. ad Scapul. 2. Démony netoliko pohrdáme, ale i přemáháme, na odiv je co den vystavujeme,  a z lidí vymítáme, jakož všem povědomo.
17*

260

Justin Obr. I. k. 15.    Cnosti křesťanův.

Justin Obr. I. k. 15. 16.   Cnosti křesťanův.

261

a nezrozenému jsme se věnovali; dříve po zboží a statku vším spůsobem se sbíhajíce, nyní také i to, co máme, do spolku skládáme a s každým nuzným se sdělujeme; dříve se vzájemně nenávidějíce a zabíjejíce a s jinokmenovci pro rozličnost mravů společného ohniska nemívajíce, nyní po příchodu Kristově spolužitelé jsme se stali, 1) za nepřátely se modlíme a lidi nepravě na nás nevražící obrátiti se snažíme, aby podle krásných příkazů Kristových život provedouce, naději měli, že se jim týchže s námi věcí od vševlád-noucího Boha dostane. Abychom ale vám na licho mluviti se nezdáli, některé z Kristových příkazů, dříve nežli k dokazování přistoupíme, tuto připomenouti za slušno máme; na vás to co na mohutných mocnářích jest vyšetřovati, zdali právě tomu jsme vyučeni a právě tomu učíme. Řeč jeho krátká a stručná bývala, autě nebyl mudrákem, “nýbrž mluva jeho byla moc Boží".2) (Mat. 7, 29.)
15. O čistotě toto pravil: “Kdo pohlídá na ženu ku požádání jí, ten již zcizoložil v srdci svém u Boha", (Mt, 5, 28.) a: “Horší-li tebe oko tvoje pravé, vylupiž je.; nebo jest užitečněji tobě jednookému vjíti do království nebeského, nežli se dvěma uvrženu býti do ohně věčného" (Mat. 5,29. Mar. 9,46. Mat. 18,9.), a: “Kdo pojímá manželku propuštěnou od muže druhého, cizoloží." (Mat. 5, 32. Luc. 16, 18.) A opět: “Jsou někteří, jenž vy-kleštěni byli od lidí, jsouť, jenž se co kleštěnci zrodili, jsou, jenž vyklestili sebe pro království nebeské; avšak nevšickni chápají toho." (Mat. 19,'12.) Ti tedy také, jenž po lidském zákonu manželství druhé osnují, 3) jako i ti, jenž na ženu pro požádání jí pohlídají, od mistra našeho za hříšníky se mají. Nebo netoliko ten od něho vyvržen bývá, kdo vskutku cizoloží, ale i kdo cizoložiti míní, ješto Bohu zjevni jsou netoliko skutkové, ale i myšlenky. Mnozí muži a mnohé ženy o šedesáti a sedmdesáti letech, jenž ode mládí již Kristovy nauky následují, neposkvrněni dosavad ostávají; a takové já ze všeho druhu lidského ukázati se nabízím. Nač zajisté bych uváděl nesčíslné  množství  těch,  jenžto  z prostopášnosti se
') Obráncové víry křesťanské často užívají důvodu toho, že totiž celý svět ode všeho druhu nepravostí a pověr ku pravému Bohu, od nešvarů ustavičných ke shodě a svornosti se obrátil.
2)	an   totiž Kristus,   moha i věcem neživým přikazovati, tajnou jakousi,
jak dí Origenes (Cels. 1.), v duši posluchatelů přesvědčenost působil.
3)	Mluví o manželství druhém, v něž vstoupali lidé nekřesťané,   s man-
želkou prvnější rozvoditi se davše, což ovšem zákony římskými  se dovolovalo.
Sv. Justin svatost nauky křesťanské ukázati chtěje, doličuje, že věci od zákonů
lidských dovolené od Krista Pána se zapovídají.

vyvětivše tomu se naučili? Nevolal Kristus k pokání spravedlivých a cudných, nýbrž bezbožné, nezdrželivé a nespravedlivé; nebo takto dí (Mat. 9, 13.): “Nepřišel jsem volat spravedlivých, nýbrž hříšníků k pokání." Otec nebeský raději žádá pokání hříšníka, než pokuty jeho. O milování ale všech lidí takto učil (Mat. 5,44.46.): “Milujete-li jenom ty, jenž vás milují, což nového činíte? To zajisté i smilníci činí. Já však pravím vám: Modlete se za nepřátely své, milujte nenávistníky své, dobrořečte těm, jenž vám zlořečí, a modlete se za pomluvače své." Abychom pak se sdělovali s nuznými a nic pro slávu nečinili, dí toto: “Každému žádajícímu dávejte, a od toho, kdo by chtěl vypůjčiti, neodvracujte se. Nebo půjčujete-li těm, ode kterých se nadějete vzíti, což nového činíte? To zajisté činí i mýtaři." (Mat. 5, 42. Luc. 6, 30.) “Neskládejtež vy sobě pokladů na zemi, kdežto mol a rez kazí a zloději vykopávají; ale skládejte sobě poklady v nebesích, kdežto ani mol ani rez nekazí." (Mat 6, 19.) “Nebo co plátno člověku, by celý svět získal, ale duši svou ztratil? Anebo jakou dá za ni cenu?" (Mat. 16, 26.) “Skládejtež tedy sobě poklady v nebesích, kdež ani mol ani rez nekazí", a: “Buďte dobrotiví a milosrdní, jakož i otec váš dobrotiv a milosrden jest a slunci svému velí vzcházeti na hříšníky, na spravedlivé a na zlé." (Luc. 6, 35. Mat. 5,45.) “Nepečujte, co byste jedli aneb čím byste se odívali. Nejste-li vy přednější nade ptáky a zvířata? A Bůh krmí je. Nepečujtež tedy, co byste jedli aneb čím byste se oděli; ví zajisté otec váš nebeský, že věcí těch potřebujete. Hledejte království nebeského a toto všecko bude vám přidáno. Nebo kde poklad jest, tam jest i mysl člověkova" (Mt. 6, 25.) a: “Nečiňte věcí těch, abyste vidíni byli od lidí; jinak nebudete míti odplaty od otce vašeho, jenž jest v nebesích."   (Mat. 6, 1.)
16. Že snášeliví a všem úslužní a bezhněvní býti máme, o tom takto pravil: “Udeří-li tebe někdo v líce tvoje, násad! mu i druhého, a tomu, kterýž tobě odjímá plaší nebo sukni, nebraň." (Luc. 6, 29.) “Kdož se rozhněvá, vinen jest ohně. S každým, kdo by tě nutil jíti míli jednu, jdi s ním dvě. Sviťte pak dobří skutkové vaši před lidmi, aby vidouce je, obdivovali se otci vašemu, jenž jest v nebesích." (Mat. 5, 22. 41.16.) Nebo nesluší odpírati, aniž chtěl, abychom byli následovníci zlých, nýbrž napomínal nás, abychom trpělivostí a lahodou jiné od nestoudnosti a žádosti zlých věcí odváděli. Toho my také na mnohých našincích dokázati můžeme ; z násilníků a ukrutníků se proměnili, zmoženi byvše buď stálosti života sousedův ohledáním,   buď pozorováním  podivné  ve snášení

262       Justin Obr. I. k. 16.17. Skutků dobrých potřeba; poslušnost občanská.
křivd trpělivosti spolucestovníků svých, anebo vyšetřením těch, s nimižto činiti měli. — Abychom dokoná nepřisahali, ale povždy pravdu mluvili, takto přikázal (Mat. 5, 34. 37.): “Nepřisahejte nikterak, nýbrž buď řeč vaše: jest, jest, není, není; což nad to více jest, ode zla jest." Že Bohu samému se klaněti máme, namlouval takto: “Největší přikázaní jest: Pánu Bohu svému se klaněti a jemu samému sloužiti budeš z celého srdce svého, ze vší síly své, Hospodina Boha svého, jenž stvořil tebe." (Mat. 4, 10. Bar. 12, 30. Líc. 18, 19.) A když k němu přišel někdo, řka: “Mistře dobrý" (Mat. 19, 17.) odpověděl: “Není dobrý, leda Bůh sám, jenž všecko stvořil.'' Kdo se ale shledají tak nežíti, jak Kristus učil, ti za křesťany jiníni nebuďte, ač by ústy Kristovu nauku vyznávali. Nebo nepravil, že ti, jenž toliko vyznávají, nýbrž že ti, jenžto i skutky vykonávají, spaseni budou. Jakož i sám dí: “Ne každý, kdož mi říká: Pane, Pane, vejde do království nebeského, nýbrž kdo činí vůli otce mého, jenž v nebesích jest." (Mat. 7,21.) “Nebo kdo mne slyší a činí, co pravím, slyší toho, jenž poslal mne." (Líc. 10,16.) “Mnozí řeknou mně : Pane, Pane, zdali jsme ve jménu tvém nejedli a nepili a znamení nekonali ? A tedy řeknu jim: “Odejděte ode mne činitelé nepravosti." (Líc. 13, 26. Mat. 7, 22.) “Tedy bude pláč a skřípení zubů, když spravedliví skvíti se budou jako slunce, nespravedliví ale uvrženi budou do věčného ohně." (Mat. 13, 42.) “Mnozí přijdou ve jménu mém, zevnitř oblečení v kůže ovčí, uvnitř ale jsouce vlci hltaví; po skutcích jejich poznáte je. Všeliký strom, kterýž nenese ovoce dobrého, vyťat a na oheň uvržen bude." (Mt. 7, 15. 16. 19.) Aby pak ti, jenž podle příkazů jeho nežijí, avšak křesťany se nazývají, potrestáni byli, sami na vás žádáme.
17. Daně a herně těm, jež jste ustanovili, před jinými platiti se všady snažíme, jak jsme od něho vyučeni byli. Nebo za onoho času někteří přistoupivše se ho tázali, zda císařovi daň dávati sluší (Mat. 22,17.). “I odpověděl: Řekněte mi, čí obraz peníz má? Oni řekli: Císařův. On odpověděl jim: Dávejtež tedy co jest císařovo císaři, a co Božího, Bohu." A proto my Bohu jedinému se klaníme, vám pak v jiných věcech se rádi propůjčujeme, králi a knížaty lidí vás býti vyznávajíce a prosíce, abyste s důstojností královskou spolu i mysl zdravou míti shledáni byli. Jestliže však námi, jenž vás prosíme a všecky věci na jevo stavíme, opovrhnete: my sice v ničem škodu bráti nebudeme, věříce, ano přesvědčeni jsouce, že každý podle zásluhy skutkův pokutu vezme v ohni věčném,  a  dle  poměru mohutností   od Boha dosažených počet vydá,

263
Justin Obr. I. k. 18. 19.    O nesmrtelnosti.
jakož i Kristus prohlásil, řka:   “Komu Bůh více dal, více také od něho žádati bude." (Luc. 12, 48.)
18. Pohleďte na konec každého z císařů předešlých; umřeli smrtí všem společnou; což kdyby na bezcitnost vyšlo, s výhodou by bezbožným bylo. Poněvadž ale cit všem těm, jenž bytovali, ostává a pokuta věčná jest uložena: proto nezanedbávejte se přesvědčiti a uvěřiti, že to pravda jest. Mrtvolopravectví, prohledání nevinných pacholat, 1) duší lidských vyvolávání,2) a ti, jenž u čarodějů snodárci a přísedové se jmenují3), a věci, jenž od lidí toho zkušených se dějí, přesvědčiti vás mají, že duše i po smrti citem nadány jsou; tolikéž lidé dušemi zemřelých uchvacovaní a zmítaní, jež posedlými a vzteklými všickni nazývají, věštby, u vás Amphilochovými, Dodonskými a Pythiinými zvané, a co ještě toho jest; nad to nauky spisovatelů Empedokla a Pythagora, Platóna a Sokrata, přikopá ta u Homera, a sestoupení Ulyssa pro spatření všeho toho, a svědectví lidí, jenž totéž, co oni pravili. 4) Aspoň nás jak ony uznávejte, ješto neméně ba mnohem více nad ony Bohu věříme, ješto i těla svá mrtvá a v zemi zahrabaná opět přijíti se nadějeme,  tvrdíce, že u Boha nic nemožno není.
19. A což by člověku, dobře-li to pováží, zdálo se býti méně podobno, než kdybychom v těle nebytovali, a někdo by nám řekl, že z malé krapky semena člověčího mohou povstati kosti, nervy a maso v podobě té, jak je spatřujeme? Dejme tomu, i kdybyste ani takovými nebyli ani z takových lidí nepocházeli, a někdo by, símě člověčí a obraz vymalovaný vám ukázav pravil, že z také věci zrozuje se onen, zda byste tomu, dříve toho neviděvše, uvěřili? Sotva kdo se odporovati osmělí.   Podobně,  že jste neviděli nikdy
') Tak Eusebius (hist. 7, 10.) o Yaleriauovi praví, že tajemství prokletá zachovával a mladá střívka nemluvňátek vykuchával. Tolikéž o Maxentiovi ib. 8,14. dí, že časem těhotné ženy rozkuchával a maličkých nemluvňátek střívka prohledával. (Viz vyd. Krbcovo str. 351. a 460.)
2)	jak  druhdy Saul. (I. Reg. 28, 7. Sr. Tryf. 105.) To činíváno   pro   do
věděni se věcí budoucích.
3)	snodárci  byli   domnělí   duchové,   jenž  lidem   ve snách   prý věci bu
doucí zvěstovali; přísedové jiný   druh duchův,  jenž prý na povolání čarodějův
buď jim samým buď jiným lidem ke službám napořád hotovi byli.
4) Dotýká tu sv. Justin (jak podobně Tertull. apol. 23.) všelijakých druhů kejklířství, ne že by je vše za bytelné a. pravé měl, ale veda, jak se praví, důkaz ke člověku, a ze zásad pohanů samých důvod bera. Naráží tu na stěhování duší u filosofů, jež uvádí, a na příkopu v Odyssei (XI. 23. nasled.), již Odysseus vykopav, ji obětmi naplňuje, načež duše mnohé z podsvětí ho obletují.

264

Justin Obr. I. k. 20. Podobnost mezi křesťany a filosofy.

Justin Obr. I. k   21.    Apotheose u pohanů.

265

mrtvého zkříšena, nevěra vás jímá. Ale jako byste dříve byli nevěřili, že z malé krapky takovými státi se možno jest, a předce, že se stávají, vidíte: takto i za to mějte, že rozpadlá a jako semeno v zem rozpuštěná těla lidská časem svým na rozkaz Boží povstati a neporušenost obléci mohou. Nemůžeme říci, jakou Boha důstojnou moc ti jemu připisují, jenž praví, že všecko se vrací tam, odkud vzniklo, a že nad to ani Bůh jinak učiniti nemůže; to však dobře nahlížíme, že by nebyli věřili možné býti, aby se takovými někdy stali, jakými a z čeho sebe a svět celý povstalý spatřují. My jsme přijali, že lépe jest věřiti tomu, co sílu přírody a člověka převyšuje, nežli podobně jiným nevěrci ostávati, jelikož víme, že i učitel náš Ježíš Kristus pravil: (Mat. 19, 26.) “Co nemožno u lidí, u Boha možno jest." A opět: (Mt. 10, 28.): “Nebojte se těch, jenž zabíjejí vás, potom pak nemají čím uškoditi vám. Bojte se toho, jenž po úmrtí může i duši i tělo do pekla uvrhnouti." Peklo jest místo, kde budou ti trestáni, jenž nepravě žili a nevěřili, že stane se, čemu Bůh skrze Krista učil.
20. Sibylla a Hystaspes 1) pravili, že věci porušitelné ohněm stráveny budou; filosofové, jenž se Stoiky nazývají, učí, že sám Bůh v oheň rozpřáhne, a praví, že opět svět skrze proměnu povstane. My ale za to máme, že Bůh, tvůrce veškerenstva, něco vyššího jest než věci proměnlivé. Jestliže my tedy o věcech některých, tak jako ctění vámi básnili a filosofové, o věcech jiných ale zevrubněji a zbožněji a sice sami jediní s důkazy mluvíme, proč vy nás více všech jiných nespravedlivě nenávidíte? Pravíme-li Bohem všecko býti upraveno a učiněno, Platónovu zdáme se pronášeti domněnku; díme-li o příštím světa vypálení, se Stoiky držeti se zdáme; říkáme-li, že duše zlých po smrti citem nadány jsouce trest podstoupí, duše dobrých ale pokut zbaveny jsouce blaženě žíti budou, totéž s básníky a mudrci praviti se vidíme. A učíce, že lidé nemají klaněti se dílům rukou, totéž díme, co Menander komik a kteří podobně se pronesli. Větším zajisté vyhlásili býti tvůrce než dílo jeho.
1) Sibylla a Hystaspes osoby báječné, ona prorokyně, tento prorok pohanův; za věku Justinova proroctví jejich u veliké vážnosti byla a proto světec náš na ně se odvolává. Sibyllu tu bezpochyby kumejskou rozumí jakož tu, která v desateru Sibylí nejvíce proslula. Sibyllinské verše, jimiž se věci budoucí předvěstují, jsou podsunuty a již ve čtvrtém věku podvrženost jejich uznána byla. Hystaspos, Gustasp, Vístáspa, Vastáspa prorok zendský, jiný to nežli král
jmenovec.

21. Pravíce, že Logos, jenž jest první výplod Boží, bez smíšení zplozen byl,1) Ježíš Kristus učitel náš, a že ukřižován byl, umřel a z mrtvých vstav vstoupil na nebesa, nic nového a odchod-ného od tak řečených u vás Jupiterových synů netvrdíme. Nebo kolik synů Jupiterových spisovatelé u vás vážení býti praví, dobře víte: Merkuria, totiž loga vykladatele a všech učitele;2) Aeskulapa, lékaře, jenž byv hromem zabit; Baccha, jenž rozsápán byv, Herkula, jenž pro zniknutí trudův sebe ohni zadav, Dioskury, jenž z Ledy narozeni, Persea, jenž z Danay se zrodil, a Bellerofonta z lidí3) zrozeného, jenž na koni Pegasu vznesen byv, do nebe se dostali. A nač vypravovati o Ariadně a těch, jenž rovně jak ona se uhvězděny býti praví ? Ovšem vy také umírající u vás císaře vždy nesmrtelností nadati usilujete a člověka vyvodíte, jenž přísahá, že upáleného císaře z hranice na nebesa vstupovati viděl.4) A jaké skutky o každém z tak řečených synů Jupiterových se vypravují, povědomým netřeba povídati; ovšem to k užitku a napravení vychovanců napsáno bylo,5) ješto všickni za to mají, že bohův následovati výborno jest! Leč odstup takové o bozích domnění od mysli zdravé, abychom za to přijali, že sám vůdce a roditel jich všech Jupiter otcebijcem byl a z otce takového pošel, a že láskou a zlými a mrzkými pochotěmi uchvácen ku Ganymédovi a ženám mnohým od něho zmrhaným přišel, a že děti jeho podobných se věcí dopustily.    Alevšak to, jak jsme již pravili, démonové zlí uči-
') Řeč tuto jest, jak z dalšího porovnání vysvítá, o předčasovém, odvěčném Krista z Otce pojití. O pochodu Krista z Marie v k. 22. mluví, jiného porovnání užívaje.
2)	Tak i Clem. Alex, str. 6. svědčí, že Merkuria Řekové jmenují  logon.
Kterak si to představovali, o tom nevhodno hádati se, ana učených a neučeného
lidu ponětí se nejvýše různila a v pokřesfanských nejvíce časech celou  nauku
o bozích na fysiologii obracováno,  aby nejapnost bajek těch nebožských a ne
bohých oblíčili.   Tak Porphyr (u Euseb. prsep. ev. 3, 11.) Merkuria praví býti
symbolem loga, všech věcí vyříditele a vykladače ve slunci obývajícího, an logem
v měsíci Hekáte prý   jest a ve  veškerenstvu Hermopan.    Tak Eustathius (in
Iliad. 1.1.) dí, že v bájech starých Jupiter znamená mysl, Musy vědu, Merkur loga.
     3)	z rodu božského nebyv, ale pouze z lidí se zrodiv.
4) Stávalo se za podlým Římanův některých duchem, že císařové nejhorší ubožněni byli. Při spálení mrtvoly jeho totiž buď někdo vyskytl se přísahaje, že podobu upáleného viděl na nebesa vstupovati (Suet. in Aug. Seneca in Co-locyntosi, kdež ubožstvení Claudia přetřepává; Tatian. 10. Tert. ad Xat. 1, 10. 2, 7. načež tuto sv. Justin zřetel béře), buď ze hranice orel vypuštěn, o kterém domníváno se, že duši umrlého na nebesa vznáší.
5) Sv. Justin ironicky mluví, ovšem nákazu a záhubu rozuměje.

266
          Justin Obr. I. k. 22. 23    Kristus v pravdě Syn Boží.
nili. My vyučeni jsme, že k nesmrtelnosti dostihují toliko ti, jenž svatým a cnostným obcováním Bohu se přibližují; kdož ale zle žijí a se nenapravují, ti, věříme, u věčném ohni trápeni budou.
22.	Syn Boží, Ježíš nazvaný, byť i obyčejným člověkem to-
liko byl,   pro   moudrost  by zasloužil Synem Božím nazván býti.1)
Nebo otce lidí a bohův spisovatelé všickni bohem nazývají. Jestliže
my ale obzvláštním   a mimopřírodným spůsobem jej, Loga Božího,
z Boha pravíme zrozena býti,   to   za společné mějte s těmi,  jenž
Merkuria vyslaneckým   od  Boha  sloveni býti praví.2)    Kdoby pak
vytýkal, že on ukřižován byl, i to má společně s domnělými u vás
syny Jupiterovými, utrpením podlehlými.    O nich zajisté ne stejná,
ale rozdílná se vypravují utrpení smrti, tak že Ježíš ani za obzvlášt-
ností útrapy nižší  pod   oněmi  není.    A že ovšem vznešenější jest
oněch, postupem řeči,  jak jsme slíbili,  dokážeme, či raděj již do
kázáno jest; nebo kdo výbornějším jest, ze skutkův vysvítá.3)   Že
jej skrze4) pannu zrozenu býti pokládáme, společné to jemu s Per-
seem býti suďte.   A pravíce, že chromé, dnavé a od narození ne
duživé uzdravoval a mrtvé křísil, budeme se zdáti, že vypravujeme
věci podobné těm, jež o Aeskulapovi povídají.
23.	Aby vám i to zřejmo bylo, že, cokoli Kristem a proroky,
kteří jej předešli, vyučeni byvše pravíme, jediné pravé jest a všech
spisovatelů starší, a že od vás přisvědčení nežádáme pro věci stej-
ných s nimi pravení, nýbrž poněvadž pravdu povídáme; dále, abyste
věděli,   že   Ježíš   Kristus jediný vlastně Syn Bohem zplozený jest,
jsa slovo jeho a prvorozenec a moc jeho,  a že vůlí jeho člověkem
učiněn byv, tomu nás učil pro nápravu a obnovu pokolení lidského;
posléze,   že  dříve nežli   on co člověk mezi lidmi obcoval,   někteří
předchůdcové,   nadzmínění   totiž  démonové   zlí,   to skrze  básníky
za události vydávali,   co  báječně  byli vymyslili (jakož i vymohli,
1)	Nepřipouští, že by Kristus toliko Synem Božím nazván býti zasluhoval,
v skutku jím pak nebyl,   an  jinde výslovně poslednímu učí:   ale  tu   ohledem
na ty, jež u pohanů za syny bohův jmíno,  dovodí,   že  by již   před  nimi   pro
samu moudrost,  jíž do oněch   synů   bohův  domnělých   dokoná nebylo,  jména
toho byl hoden.
2)	jakoby pravil sv. Justin: Že Logos jest nám osoba jestotná, toho vám
nemůže divno býti, ješto i Merkuria, ač za osobu majíce, mnozí logem jmenují.
(Sr. Dial. c. Tryph. 16. 128.)
3)	Podobně Ir. 2, 3.: Kdo by lepším byl, ze skutků se ukazuje.
4) Užívá předložky skrze, jenž ale, jak dí sv. Basil (sp. s. 5.), u věcech těch platí tolik co slovce ze, jehož Justin jinde sám upotřebuje. Oboje slovce přichází v rozmluvě s Tryf. G6. k.

267
Justin Obr. I. k. 24. 25   Jací jsou bohové pohanů.
aby podobné bezectné a bezbožné skutky o nás praveny byly, o nichž ani svědka, ani důkazu nestává): aby, dím, toto vám zjevno bylo, toto důvodění učiníme.1)
24.	Nejprve2)   podobné  flekům  věci   vypravujíce, sami pro
jméno Kristovo v nenávisti jsme, a zlého nepáchajíce, jako bezbož-
níci usmrcováni býváme,   ani jiní jinde stromy, řeky, myši, kočky,
krokodily a jiná zvířata nerozumná ctí;   a ješto týmže tvorům ne
klanějí se všickni, nýbrž jiní jiným slouží, tudy téhož božství všickni
nevzývajíce,   druh druhovi bezbohým se býti zdají.    To jediné vy
týkati nám   můžete,   že   stejných s vámi   bohů nectíme   a lidem
mrtvým výlitků, smah, věnců na obrazích a obětí nepřinášíme. Nebo
sami dobře víte, že věci tytéž onde bohy, onde zvířaty, onde obětmi
pořádnými jsou.3)
25.	Za druhé4) ze všeho pokolení lidského my, jenžto jsme
druhdy Baccha,  syna Semelina, a Apollina, syna Látonina (o kte-
rých, co láskou mužův páchali, povídati mrzko jest), Proserpinu a
Venuši, obě pro Adonida rozvzteklené,5) jichžto i tajemství vy sla-
víte, Aeskulapia aneb jiného z tak řečených bohův ctívali, my pra
vím nyní, ač se nám smrtí hrozívá,  jsme je zavrhnuli, a Bohu ne-
zplozenému a bezstráznivému sebe zasvětili, o němžto víme, že ani
k Antiopě a podobným, ani ku Ganymédovi rozvášněn nevešel,  ani
okovů od onoho storukovníka skrze Thetidu pomoc obdržev oproštěn
nebyl, aniž pro tu službu na starost sobě vzal, aby Achilles Theti-
dinec  pro   kuběnu   Briseidu6)   přemnoho   Rekův   zahubil.    Lítost
1) Pro temnost textu řeckého drželi jsme se výkladu Maránova. Trojí věc dokázati připovídá: 1) že nauka křesťanská jediné je pravá, což k. 24.; 2) že Syn Boží se vtělil, což k. 30. a 3) že démonové podobné vynalezli rozpravy, aby lid od Krista odvodili, což v k. 53. doličovati počíná.
2)	Dokázati chtěje (viz pozn. předešlé) u křesťanů samých  býti pravdu,
dovodí, že, an jiným náboženství provozovati volně se propůjčuje, toho bezprávně
křesťanům se odpírá.
3)	Obyčejná to výtka, již vytýkali křesťané pohanům,   že táž   věc již za
boha, již za obět se pokládá.
4) Drahý důkaz, že u křesťanů jediné pravda se nachází, vede odtad, že od hanebného bohův uctívání ku přečisté Boha jediného službě se obrátili.
           5) Apollodor (1. 3.) píše, že Venuše krásou Adonida pacholete jata byvši, jej ve schránce před bohy ukryla a Proserpině odevzdala, tato však pacholátko tak sličné podržela. Povstalý proto mezi bohyněmi svár prý Jupiter ukojil na tu výminku, aby třetinu roku u něho, třetinu uProserpiny ostával a třetinu u Venuše; rozvztekleností tedy onou rozuměj i hádky i pochotě.   
          6) Illiad. 6.

268

Justin Olir. I. k. 26. Bludařové nejsou pronásledováni.

Justin Obr. I. k. 27. Nepravosti pohanské.

269

máme nad těmi, jenž tomu věří, ješto dobře víme, že démoni jsou věcí těch příčinou.
26. Za třetí,1) po Kristovu na nebesa vstoupení podstrčili démonové lidi některé, bohy se býti pravící, jenžto vámi netoliko nepronásledováni, ale nad to i poctami nadáni byli: Simona totiž, jakéhosi Samaritána z osady Gitta řečené, jenžto za Klaudia císaře chytrostí démonů jím působících v Římě, císařském městě vašem, čáry provodiv, za boha jmín a od vás co bůh sochou poctěn byl, která postavena jest na ostrově Tiberském mezi dvěma mostoma, tento majíc nápis římský : Šimonovi bohu svatému.2) Jemu Samaritáni téměř všickni, a z jiných národů někteří za boha předního jej pokládajíce, se klanějí. Též Helenu jakousi, která se s ním všady za toho času plahočila a dříve v nevěstčinci se zdržovala3), povídají první býti myšlenkou jeho. O Menandrovi také jakémsi, podobně Samaritánu z osady Kapparatejské, učeníku Simonovu, víme, že pomocí démonův v Antiochii uměním čarodějným mnohé zaved]. Namluvil on svým následovníkům, že neumřou, a posavad jest jich několik, jenž tolikéž vyznávají. Marcióna Pontského, jenž posavad žije a přívržence své učí, že jiný jest bůh, větší nade Tvůrce světa. Ten pomocí démonův ve všem pokolení lidském působil, že mnozí v rouhání se vydali a Boha, všehomíra stvořitele, zapírali, jiného pak, jakoby vznešenějšího a mnohem větších věcí působitele, vyznávali. Všickni od těch pocházející, jak jsme napověděli, křesťané se nazývají, jako ti, jenž společných s filosofy nauk nemají, předce však jméno mají společné od filosofie vzaté. Zda
1) Třetí tu důvod vede, že, kdo nauku křesťanskou bludy zprzňuje, toho pronásledování nezastihuje. Odkud zřejmo, že démonové, osnovatelé pronásledování, toliko pravdy na křesťanech nenávidí.
2) Za Gregoria XIII. 1. 1574 na dotčeném tuto ostrově Tiberském nalezen podstavek kamenný, na němž vyryto: Semoni Sanco Deo Fidio etc.; nápis ten zadal příležitost ku pochybování, zdali sv. Justin dobře četl a mnozí : Dupin, Pagi atd. se domnělí, že podobností jména sveden jsa, sochu sabinskóho bůžka za sochu Simona Čarodějníka držel. Avšak kdo za to míti bude, že sv. Otec v mythologii staré takto zběhlý ve spisu císařům odhodlaném, filosof vážný, pravdy nadevšecko milovný, maně věc napsal, pro jejížto nepravdu ho každý nedouk v Římě stíhati mohl? K tomu jde, že Iren. (1, 23, 1.) Tertull., (apol. 13.), Euseb. (hist. e. 2, 13.) a jiní mužové vší víry hodní o tom svědčí. A nemohla-li, ješto víme, že více model na onom ostrově bylo, obojí socha tam státi ? (Cf. Plutarch. quaest. roin. 94. Liv. 2, 5.) Že pak Šimon od Samaritánů a jiných za boha ctěn byl, průvodno jest.
3) Eusebius (2, 13.) přidává: v Tyru ve Fénicii.

oněch však hanebných a báječných skutků se dočiňují, totiž převrácení svítelny, společného smíšení a jedení lidského masa, nevíme; 1) že ale od vás nejsou ani pronásledováni ani zabíjeni, aspoň nikdy pro nauku svou,2) dobře víme. Máme však spis od nás proti všem, jichž kdy stávalo, haeresím sepsaný, jejž vám, čísti-li jej hodláte,  odevzdáme.
27. My,3) abychom žádného netrýznili a zlého se nedopustili, vyučeni jsme, že také děti vykládati, nepravost jest; nejprv sice, ješto vidíme, že vykládanci téměř všickni, netoliko děvy, ale i pacholata, ke smilství se zavádějí. A jako se praví, že předkové stáda býkův, koz neb ovcí anebo koní pastevných chovali: tak i nyní chovají se pacholata toliko ke zneužívání jich;4) množství žen, oboj-náků a ohavníků u všech národů k té zbrodni se vystavuje. A z toho vy mzdu, daně a cla berete, ješto byste je z krajin svých vypuditi měli. A kdo jich užívá, ten mimo bohaprázdné, bezbožné a necudné obcování, nahodí-li se, se synem, příbuzným aneb bratrem se mísí. Jsou také lidé, jenž vlastní děti a choti popeněžují; někteří se zjevně k mrzkosti vyklešťují, k tajemstvím matky bohův to vztahujíce, a u každého z bohův vámi domněných had co podobizna a tajemství velké se přičiňuje. A co se u vás veřejně koná a ctí, to vy nám, jako bychom se při zvráceném a zhaslém světle toho dopouštěli,  připisujete.5)   To  pak  nám  co   takového  si počínání
') Tři, dí Athenag. (leg. 3.), nám přimyšlují neřesti: bezhohost, thyestické hostiny a oidipodické smíšky. Nařčeno tak křesťany, že Kristovo tělo požívati vyznávali a že v noci schůze držívali, bratrujíce a sestrujíce sobě a políbením svatým pokoje se vítajíce.
2)	t. j. byť i někdo   z nich byl   usmrcen, stává   se mu to pro neřesti a
zbrodně, nikdy pro nauku. Odkavad patrno, že na křesťanech pravověrných toliko
pravda se pronásleduje. Takto i sv. Cyprian dí (ep. 58.), že na církev Kristovu
brzo moc světská dorývala,  aby ukázal Pán,  která jest církev jeho, kdo jsou
ti, jež vrah trápí, a kdo ti, jimž jako svojincům odpouští. Nebo Kristův odpůrce
nepronásleduje a neobojuje   leč tábor a vojíny Kristovy; heretiky jednou po-
raziv a svými učiniv pomíjí a jimi opovrhuje.   Tolikéž v 1. 57.  a Ir. 4, 33, 9.
3)	Sv. Justin tu na křesťanech klade   opak  toho, čehož   dříve,   zda při
hereticích  se  nachází,   nevěděti   se   pravil,  že   totiž jsou   tak  daleci   oněch
zhrodní, že i vykládati nemluvňata hříchem sobě pokládají, ana tím též   k ne
řestem novým příčina se poskytuje,   o nichž   hned   sv.   mučeník  mluví a sice
o jedné k. 27., o druhé k. 29.
4)	Cf. Tatian 26.    Clem. Alex. předag. 3, 4.,   Tert, apol. 9. atd., kdež o
pochodících odtud neřestech obšírněji.
5)	Justin, zdá se, porovnává mravy pohanů s nepravostmi křesťanům při-

270

Justin Obr. I. k. 28—30.   O satanu a křivých domněnkách.

Justin Obr. I. k. 31. O proroctvích a překladu písem.

271

dalekým škody nepřináší,   ale  těm,  jenž to   činíce,   na jiné to svádějí.
28.	U nás  vůdce zlých  démonů had se jmenuje  a satan a
ďábel,   jakož  zpytováním  v  písmech našich   dověděti  se můžete.
O něm Kristus,  že  s komonstvem svým   a lidmi jej následujícími
do ohně poslán bude,   aby po věčné věky trápen byl, předpověděl.
Prodlévání,  že Bůh dosavad nečiní toho,   pro pokolení lidské děje
se; předvídá zajisté, že někteří pro pokání spaseni budou, ješto jiní
dosud ani narozeni nejsou.    Na počátku  on učinil pokolení lidské
myslí nadané a mohoucí to, co právo jest, voliti a dobře činiti, tak
že lidé před Bohem nemají žádné výmluvy.    Rozumnými zajisté a
myslnými stvořeni byli.    Pochybuje-li někdo,   že  Bůh o to pečuje,
ten buď Boha lestně *)  zapírá,   buď. drží-li  o jestotě jeho, řekne,
že Bůh zlému se raduje anebo kamenu podobným jest, a že cnost
a nepravost ničím není,   toliko   že za domněním lidským to zlým,
ono dobrým se býti pokládá, což ovšem největší jest bezbožnost a
nepravost.
29.	Dále2) bojíme   se,   aby   některé z vyložených pacholat,
kdyby se ho nikdo neujal, nezahynulo, my pak vražedníky se ne
stali.    Ale ovšem buď ani do manželství nevstoupáme,  leč pro vy
chování dětí, buď sňatku se vzdalujíce, dokoná zdrželiví ostáváme.
A již jeden z našinců, aby přesvědčil vás, že nesličné smíšení nám
za tajemství není, v Alexandrii Felixovi vladaři spis podal, žádaje,
aby dal lékařovi dovolení odníti jemu nároky;  nebo to učiniti bez
dovolení   vladařova tamější  lékařové sobě zapověděno býti pravili.
Když pak Felix dokoná svoliti nechtěl, mládenec v panictví ostav,
spokojoval se svojím  a   spoluvěrcův svědomím.    Nezdá se mi tuto
od místa připomenouti Antinoa nedávno sešlého,   jehož  všickni co
boha z bázně3) počali ctíti, ač dobře vědouce, kdo a odkavad byl.
30.	Aby však nám nikdo nenamítal, že snad muž, Kristem

od nás zvaný, člověk jsa z lidí, čarodějstvím divy, jež vykládáme, činil, a tudy se synem Božím býti viděl: tedy již k důkazu přistoupíme. 1) Při tom nebudeme věřiti těm, jenž to pravili, nýbrž těm, jenž budoucí věci předpovídali, nutně za víru dávati budeme, anoť očitě spatřujeme, že stává a stávalo se, jak předvěštěno. Tuším, i vám se to největším a nejpravějším bude zdáti důkazem.
31. Bývali mezi Židy někteří prorokové Boží, skrze něžto duch prorocký věci budoucí předpovídal, dříve nežli se staly. Králové, jenž za časů oněch byli, proroctví jich pilně zachovávali, majíce je tak, jak vypověděna byla z úst věštců těch, vlastním jich hebrejským jazykem v knihách od samých proroků sepsána. Když Ptolomej, král egyptský, bibliotéku strojil a spisy všech lidí shromážditi usiloval, dověděv se i o těchto proroctvích, poslal ku knězi Judskému, tenkrát kralujícímu 2) žádaje, aby knihy prorocké jemu poslány byly; kněz král spisy jazykem hebrejským sepsané jemu poslal. Že ale Egypťanům známo nebylo, co ve knihách těch napsáno, opět jej žádal poslati muže, jenž by je na jazyk řecký vyložili. Což když se stalo, ostaly knihy dotavad také u Egypťanů, jako i všady jsou u Židů veškerých. Tito ale čtouce, nerozumějí, co se tam praví, a nás za nepřátely a vrahy pokládají, podobně jako vy, kdekoli mohou, nás usmrcujíce a utracujíce, o čemž vás snadno přesvědčiti. Ve válce židovské nedávno zběhlé Barkochebas, vůdce židovského spiknutí, křesťany, neodeprou-li se Krista a neurou-hají-li se jemu, na popravy hrozné poháněti kázal. V knihách prorockých nalézáme předpověděno, že Ježíš Kristus náš přijde, z panny se narodí, dospívati, neduhy a nemoci všecky uzdravovati, mrtvé křísiti bude, že bude nenáviděn, nepoznán a ukřižován, že umře a povstane z mrtvých a na nebesa vstoupí, že Synem Božím jest a se nazývá, že někteří od něho k veškerému pokolení lidskému poslaní lidé to hlásati budou,  a že z pohanův  mnoho jich uvěří.

lhanými a dovodí, že, byť se to s nimi v skutku tak mělo, že by křesťané aspoň pro stud předek před pohany zasloužili. Podobně Tert. nat. 1, 16., apol. 2, 11.
1) t. j. strojeně, napohledně ; kdo zajisté o Bohu myslí, že péče o věci lidské nevede, ten snad zjevně Boha býti nezapírá, aniž kamenu jej podobna pokládá, avšak tajně, nevědomky a jako za luhem o jeho nebytosti drží, ač pro jakoukolivěk příčinu toho, snad ani samému sobě, vyznati nechce.
2) Další uvodí příčinu, proč křestané dítky vykládati se varují.
3) Podobně sv. Athanáš (or. ctr. gentes) dí, žeAntinous se ctí pro bázeň velitele. Podle něho město přestavené jmenováno, na jeho poctu chrámy, hry svaté, kněze a věštce založeno.

1) Přistupuje sv. Justin k věci druhé, totiž k důkazu, že Syn Boží se vtělil.
2) V textu, jak nyní jest, ovšem se praví, že s králem Herodem se to stalo; avšak kritikové za to právem mají, že jméno Heroda buď z pokrají do textu vklouzlo, buď nedopatřením opisovatelů, anebo nedosti zralým jich se domýšlením ze slova hierei zpotvořeno bylo. Philo zajisté (Vita Mos. 1. 2.) dí, že velekněz, k němuž poselství ode Ptolomea šlo, s kněžstvím i království držel. Usher ale za to má, že, když shořela bibliotheka, Kleopatra ji znova založiti chtějíc, od Heroda krále též dosáhla služby, jaké so dostalo druhdy Ptolomeovi, což, ať málo díme, pouhá jest domněnka.

272

Justin Obr. I. k. 32. Proroctví o Kristu.

Justin Obr. I. k. 33. Spasitel z Panny narozen.

273

Předpověděno to dříve jeho přibytu, před lety již pěti tisíci,1) již třemi tisíci, již dvěma tisícema, již tisícem, již i před osmi sty lety. Nebo dle posloupnosti pokolení jiní a jiní prorokové povstávali. 32. Mojžíš první z proroků tak doslovně píše (Gen. 49, 10.): “Nevymizí kníže z Judy ani vůdce z beder jeho, až přijde, komu uloženo jest, a ten bude čáka národů, uvazuje k vinici mládě své a pera v krvi hroznové rouchu svou." Vám nyní náleží zevrub vyšetřiti a poznati, dokavad Židé vlastního měli knížete a krále? Ovšem až do příští Ježíše Krista učitele našeho a proroctví poza-tmělých vykladatele; jakož předpověděno jest Duchem sv. prorockým skrz Mojžíše, že neodstane od Židů kníže, až přijde, komu království uloženo jest. (Judas zajisté jest praotec Židů, od něhož Židé pojmenování své mají.) Když onen Kristus přibyl, tedy vy jste také Judstvem zavládli, a celou jich zemi ujali. Slova: “On bude čákou národů", značí, že všickni národové budou opětného příchodu jeho očekávati. Což vám očitě spatřovati a skutkem se přesvědčiti lze. Nebo ze všech pokolení lidských čekají toho, jenž v Judei ukřižován byl, po němžto hned země Judska výbojem vám se vzdala. Slova pak: “uvazuje k vinici mládě své a pera svou rouchu v krvi hroznové," podobiznou byla, jevíc věci Kristovi se přihoditi a od něho díti se mající. Nebo oslátko stálo u vchodu městečka k vinici uvázané,2) jež aby mu učeníci přivedli, poručil a na ně vylezev posadil se a vešel do Jerusalema, kde největší chrám židovský byl, vámi napotom vyvrácený. Potom ukřižován byl, aby ostatní proroctví se vyplnilo. Nebo slova: “pera v krvi hroznové rouchu svou" předvěstovala útrapy, jež měl utrpěti a očistiti skrze krev lidi v sebe věřící. Roucha od ducha Božího skrz proroka jmenovaná jsou lidé věřící v něho, v nichžto přebývá ono símě Boží,3) Logos. Slova ale “krev hroznová" znamenají, že ten, jenž přijde, ovšem krev míti bude, nikoli však z lidského semene, nýbrž z moci Boží.   První pak po Bohu otci a pánu veškerenstva
1) Počet tento nesmi postihován býti, an toliko okrouhlým se býti ukazuje. Ostatně patrno, že tuto Adama rozumí a v mysli má slova Gen. 3, 15.; tak jako při následných počtech na Noaha, Mojžíše, Davida ohled bral.
2)	O uvázání tom evangelistově mlčí.
3)	Tuto  sice   naráží Justin na I. Joan. 3, 9.,  kdež podobný se nahazuje
výraz, avšak smysl tu i tam rozdílný jest; semenem Loga Justin nazývá vložený
v každém člověku zárodek rozumnosti, jejž od Loga, Krista, pocházeti učí, který
u všech so lidí nalézá, avšak jeho se v plné  míře   teprve   křesťanům   dostalo,
ješto před Kristem kromě lidu vyvoleného sotva někteří (Sokrates, Heraklit a j.)
rozvinouti a zavoditi tomu zárodku se dopřáli. (Sr. Apol. 2, 6.)

moc a Syn jest Logos,1) o kterém, jak se vtěliv člověkem učiněn byl, doleji povíme. Jako zajisté krve hroznové neučinil člověk, ale Bůh, tak i předoznámeno, že krev ta nebude ze semene lidského, ale z moci Boží, jak jsme napověděli. A Isaiáš2) a prorok jiný tolikéž jinými slovy předpovídaje, takto praví (11, 1.): “Povstane hvězda z Jakoba, a vzejde z kořene Isai výstřelek a v rámě jeho budou doufati národové." Hvězda zajisté vzešla světlá, a kvítek vystřelil z kořene Jesse, tento Kristus. Nebo z panny pošlé z Jakoba, jenž byl otec Judův (jehož Židův otcem býti jsme ukázali), skrze moc Boží zplozen byl. Jesse pak byl praděd Kristův podle výroku, Judův ale a Jakobův syn podle posloupnosti vodu.
33. Opět, kterak výslovně od Isaiáše předpověděno bylo, že z panny narodí se, poslyšte. Takto se zajisté praví (7, 14.): “Ejhle, panna v životě míti bude a porodí a říkati budou na jméno jeho: Bůh s námi." To, co bylo nepodobno a co za nemožno od lidí držáno, to že se stane, Bůh skrze ducha prorockého předpověděl, aby když se stane, víry se tomu neodpíralo, nýbrž pro předvěstění se tomu věřilo. Aby ale někteří nerozumějíce proroctví pronesenému, nám nevytýkali, co jsme vytýkali básníkům pravícím, že Jupiter pro chlipnost přicházel k ženám: tedy řeči ty vyložiti se vynasnažíme. Slova: “Ejhle, panna v životě bude míti" znamenají, že panna bez obcování počne; nebo kdyby s kýmkoli byla obcovala, již by pannou nebyla. Moc Boží vstoupivši ku panně, zastínila ji, a učinila, aby pannou jsouc obtěžkala. Vyslaný k té panně za onoho času anděl Boží zvěstoval jí řka (Luc. 1, 31. 35): “Aj, počneš v životě z Ducha svatého a porodíš syna, a synem Nejvyššího slouti bude, a nazveš jméno jeho Ježíš. Neb on spasí lid svůj ze hříchův jejich." Tak vypravili ti, co všecky věci o Spasiteli našem Ježíši Kristu sepsali, jimž ovšem věříme, an duch prorocký skrze Isaiáše, jak napověděno, pravil, že tak se narodí, jako jsme předukázali. Duchem a mocí onou z Boha nesluší jiného rozuměti, leč Loga, který i prvorozenec jest Bohu, jakož i nadzmíněný Isaiáš prorok ukázal.3) Duch tento sstoupiv a zastíniv panně, ne skrze obcování, nýbrž skrz moc ji těhotnou učinil.    Jméno   Ježíš v jazyku hebrej-
') Srov. pozn. 6. ku k. 6.
2)	Sv. Justin proroctví dvoje, Bileamovo (Num. 24, 17.) a Isaiášovo v jedno
shrnul.
3)	Cf. Dial. c. Tryph. 50. a co jsme poznamenali k 6. č., stojí sice v textu
o Mojžíšovi, což ale jistě chyba jest, an Justin o Mojžíšovi dříve nic nepraví,
ovšem ale o Isaiáši.

274

Justin Obr.  I. k. 34. 35.    Betlehém;  skrytost Páně.

Justin Obr. I. k. 36—38.   Proroctví o Mesiáši.

275

ském značí tolik, co spasitel; pročež i anděl ku panně pravil: “Na-zůveš jméno jeho Ježíš, on zajisté spasí lid svůj od nepravostí jeho." Že věštcové nejiným leda Logem Božím zachvacováni bývají, i vy tuším pravíte.
34.	Kde se měl naroditi,  poslyšte, jak jiný prorok Micheáš
(5, 2.) předpověděl; dí takto:   “A ty Betlehéme, země Judska, ni-
koli nejsi  nejmenší  mezi  knížaty Judskými.    Nebo  z tebe vyjde
vůdce,  jenž  pásti   bude  lid  můj."    Jest  pak městečko v krajině
judské vzdálené tři a třidcet honů od Jerusalema,   kdežto narozen
Ježíš, o čem se zpraviti můžete z popisů za Cyrénia,1) prvního vla-
daře vašeho v Judstvu, vyhotovených.
35.	Ze měl  Kristus  narozený jiných  lidí  tajen býti až do
dospělosti,2) což se i dalo,   o   tom  předpověď poslyšte (ís. 9, 6.).
Jest pak tato:   “Dítě se nám narodilo,   a pachole  dáno jest nám
a knížetství na ramenou jeho;"  znak to moci kříže,  k němuž ra-
mena přičinil, ukřižován byv, jak postupem řeči místněji dokázáno
bude. Týž (prorok Isaiáš 65, 2. 58, 2.) duchem prorockým nadchnutý
praví: “Rozprostíral jsem ruce své k lidu nevěřícímu a odpíravému,
ku  kráčejícímu na cestě nedobré.    Žádají nyní ode mne soudu a
blížiti se k Bohu opovažují."    A opět jinými slovy u jiného proroka
dí (Ps. 21,28.):   “Zbodli nohy mé i ruce mé, a o můj oděv metali
los."    David král a prorok, jenž věci ty pravil,   nic toho netrpěl;
Ježíše Kristovy  však ruce roztaženo, když ukřižován byl od Židů
odpírajících jemu a pravících jej nebýti Kristem. Nebo jak dí pro
rok:   “Posmívajíce se jemu posadili  ho na  stolici soudné a řekli:
Suď  nás."3)    To  pak:   “Zbodli   ruce   a nohy mé" o hřebech na
kříži rukama a nohama jeho probitých slyšeti se musí.    Ukřižovavše
jej metali los o oděv jeho,   a podělili ho mezi sebou ti,   jenž ho
ukřižovali.  Že se to tak stalo, můžete dověděti se  z akt za Piláta
Pontského vedených.4)    Kterak výslovně předpovědím), že sedě na
oslátku vejde   do  Jerusalema,   o tom jiného proroka, Sofoniáše,5)
         1) Cyrinius či Quirinius,  o němž viz Luc. II, 2.
2)	Nemluví   o skrytosti  té,  již Kristus   strávil   od J.2 let  do 30,   nýbrž
o té, za kterou   pro zášť,   nevěru,   závist a tvrdošíjnost Židů skryta byla jich
mysli a srdci velebnost  jeho   božská a královská,   tak   že jsou jej i na  kříž
přibili;   pravil zajisté v k. 31.,  že Kristus  od proroků co neznámý a nenávi-
děný předpověděn, a vk. 49. dí: Krista netoliko nepoznali (Židé), ale i ukřižovali.
3)	Sv. Justin tuto jak i jinde nedoslovně z Písma   sv.  cituje.   Prohlídá
k Mat. 27, 28. nn. a Is. 58, 2.
         4) O aktách těch mluví Eusebius v  List. cirk. 2, 2. vyd. Krbe. str. 53. 54.
         5) Poklesl tuto sv. Justin, ana slova ta Zachariášova jsou 9, 9., jemuž je sám v Tryph. 53. přilílátlá.

prorocké řeči uvedeme; jsouť: “Vesel se velmi, dcero Siónská, ohlašuj dcero Jerusalémská, aj, král tvůj jde tobě tichý, sedě na oslici a oslátku podjařmeném."
36.	Slyšíce řeči prorocké jakoby nějakou osobou proslovené,
nedomnívejte se, že od oněch nadšenců  vycházejí,   nýbrž od Loga
Božího jimi hýbajícího.    Druhdy  zajisté  předvěstně  budoucí věci
vypravuje, druhdy jako v osobě Pána veškerenstva a Otce Boha mluví,
druhdy jako v osobě Krista,   druhdy  jako v osobě národů,   Pánu
anebo Otci jeho odpovídajících; jak i u spisatelů vašich viděti jest,
an jediný věci všecky spisuje,  ale  osoby  rozmlouvající zastupuje.
Čemu Židé nevyrozuměvše,  ač knihy prorocké v rukou  mají,   ne
poznali, že Kristus přibyl, ano i nás pravících, že již přišel,  a od
nich, jak jsme napověděli, ukřižován byl, nenávidí.
37.	Aby pak i věci   ty  vám patrný byly,  proto   o   osobě
Otcově  pověděny  jsou   skrze  Isaiáše  nadzmíněného   proroka řeči
tyto (1, 3.):   “Poznal vůl majitele svého a osel jesle pána svého;
Israel ale mne nepoznal a národ  můj  neporozuměl.   Běda národu
hříšnému, lidu plnému hříchův, semenu zlému. Synové nešlechetní,
opustili jste Hospodina."  A opět jinde, an týž prorok podobně od
Otce mluví (66, 1.): “Jaký dům mně vystavíte? dí Hospodin. Nebesa
mně jsou trůnem,  a země podnožím nohou mojich." A opět jinde
(1, 14.): “Novoměsíců a sobot vašich nenávidí duše má. A velkého
dne  postu a zahálky nesnesu;   a když přijdete  ukázat se přede
mnou,   nevyšivším  vás.    Ruce vaše jsou plny krve.   A byť jste
obětovali běl a kadidlo,  ohavností mně jest.   Tuku beranů a krve
býkův neoblibuji.   Kdo požádal  těch  věcí  z  rukou vašich?   Ale
(58, 6.) “rozvaž všeliké svazky nepravosti, roztrhni snopky smlouvy
násilné;   skryj   pocestného a nahého,  lámej  lačnému  chléb  svůj."
Jaké věci to  tedy jsou,  jimž Bůh  skrze proroky učí,  z toho již
vyrozuměti můžete.
38.	Když  ale  o  osobě Krista mluví duch prorocký,  takto
hlásá (Is. 65, 2.): “Rozprostřel jsem ruce své k národu nevěřícímu
a protimyslmému, ku kráčejícím na cestě nedobré." A opět (50,6.):
“Hřbetu   svého   nastavil  jsem  k  bití   a  lící   svojich  k úderům;
a tváře své  neodvrátil jsem od pohany uplvání;  a Hospodin spo-
mocníkem mým stal se. Proto jsem zahanben nebyl, nýbrž postavil
jsem obličej svůj jako skálu  pevnou a vím,  že nebudu zahanben,
nebo   blízek jest,  jenž  mne   ospravedlnil."    A  opět,  když  praví
(Ps. 21, 19. 3. 6.): “Nad rouchem mým metali hřebí, a zbodli ruce
mé a nohy mé.   Já  pak jsou  usnul a spal jsem,   a povstal jsem,

276

Justin Obr. I. k. 39. 40. O svatých apoštolech.

Justin Obr. I. k. 40—42. Davidoyy předpovědi o Kristu.

277

a Hospodin přijal mě." A opět, když praví (Ps. 21, 8.): “Mluvili jsou rty svými, hýbali hlavou, pravíce: Zbaviž sebe sám." Všecko to na Kristu se od Židů dalo, jak poznati můžete. Nebo když ukřižován byl, nakřivovali úst svých a hlavami kývali, pravíce: “Jenž mrtvé vzkřísil, osvoboď sebe sám." (Mt. 27, 39.)
39.	Když duch prorocký mluví co předvěštec věcí budoucích,
vece (Is. 2, 3.):   “Ze  Siónu  vyjde  zákon,   a   slovo  Hospodinovo
z Jerusalema,  a souditi bude mezi národy a potrestá lid mnohý;
a zkují meče  své  v radlice  a  oštípy   své  v srpy;   nepozdvihneť
národ proti národu meče, aniž se budou více učiti bojování." A to
že tak se stalo, přesvědčeni býti můžete. Nebo z Jerusalema vyšlo
mužů  počtem   dvanáctero   do   světa  veškerého,   lidé  to  neučení,
mluviti  neumějící,  ale  skrze moc Boží ohlašovali celému pokolení
lidskému, kterak posláni jsou od Krista, aby všecky Slovu Božímu
vyučovali.   A  kteří jsme  druhdy  sebe vespolek  zabíjeli,   netoliko
války s nepřítelem   nevedeme,   nýbrž  také  raději,   abychom   ani
nelhali, ani lidí, jenž otazují se nás, neklamali, Krista vyznávajíce
umíráme.    Snadno by  zajisté bylo,   abychom   toho, co se   praví:
“Přisáhlo  ústo,   nepřisáhla  má  mysl,"1)   i  my  také   následovali.
Směšno ale bylo by, kdyby vojáci vám zapřísáhlí a zapsaní přísahu
vám učiněnou nad život, nad rodiče, nad vlasť a nade všecky pří-
buzníky   předkládali,   ač  vy jim  ničeho  bytného  poskytnouti ne
můžete, my pak neporušeného života milovníci kdybychom nesnášeli
všeho pro dosažení žádoucích věcí od toho, jenž nám je dáti může.
40.	Poslyšte, kterak i o těch, jenž nauku jeho hlásali a při
bytí jeho  zvěstovali,  předpověděno, nadřečeného  proroka  a krále
takto duchem prorockým mluvícího (Ps. 18.):  “Den dni vypravuje
slovo,  a noc noci  oznamuje umění;   nejsou  to  mluvení,  ani řeči,
jichž hlasové by slyšáni nebyli. Po vší zemi rozešel se zvuk jejich,
a do končin oboru země slova jejich. Ve slunci postavil stan svůj;
a ono jako  ženich  vychodící z ložnice  své  rozplesá  se  jako obr
ku běžení  drahou."   K  tomu také jiné výroky prorocké Davidovy
připomenouti  za  výborné   a  případné  pokládáme,   z   nichž  vám
poznati   lze,   kterak   duch   prorocký   lidi  žíti   napomíná;   kterak
oznamuje ono Heroda krále Judského, Židů samých,  Piláta vašeho
u nich správce a jeho vojínův proti Kristovi se shluknutí (cf. Act.
4, 27.);   kterak   dále   praví,   že   uvěří   v   něho   lidé   ze všech
pokolení; kterak ho Bůh synem nazývá a jemu  všecky nepřátely
podrobiti přislibuje; kterak démonové všelijak moci otce všehomíra
') Z Euripid. Hipolyt. v. 607.

a Hospodina Boha, a téhož Jesu Krista utíkati usilují; kterak posledně ku pokání Bůh všecky volá, než by přišel den soudu. Takto pak jsou proslovena (Ps. 1, 1. nn.): “Blažen muž, jenž nechodí po radě bezbožných a na cestě hříšníků nestojí a na stolici nákazy nesedá, nýbrž jehož libost jest v zákoně Hospodinově a jenž o zákonu přemýšlí dnem i nocí. I jest jako dřevo štípené podle roztoků vod, jenž ovoce své vydává časem svým a lupen jeho neoprchá a všecky věci, kteréžkoli činí, povedou se jemu. Ne takto bezbožní, ne takto, nýbrž jako prach, jejžto zmítá vítr od země. Protož neobstojí bezbožní na soudu, aniž hříšníci v radě spravedlivých; Hospodin zajisté oblibuje cestu spravedlivých, ale cesta bezbožných zahyne." (Ps. 2, 1. nn.): “Proč se bouří pohané a národové přemyšlují daremné věci? Povstávají králové země a knížata spikají se proti. Hospodinu a proti Kristovi jeho, řkouce: Roztrhejme svazky jejich a odvrhněme od sebe jho jejich. Ale ten, kterýž přebývá v nebesích, směje se jim a Hospodin posmívá se jim; tedy mluviti bude k nim v hněve svém a v prchlivosti své sko-rmoutí je. Já pak ustanoven jsem králem od něho nad Siónem svatou horou jeho a ohlašuji přikázaní Hospodinovo. Hospodin řekl ke mně: Syn můj jsi ty, já dnes zplodil jsem tebe. Požádej ode mne a dám tobě národy dědictví tvé a vladařství tvoje končiny země. Spravovati je budeš berlou železnou, jak nádoby hrnčířské roztříštíš je. A nyní, králové, usrozumějte sobě, vyučujte se všickni, kteří soudíte zemi. Služte Hospodinu v bázni a plesejte jemu s třesením. Chopte se kázně, aby někdy nerozhněval se Hospodin, a zhynuli "byste s cesty pravé, když záhy rozpálí se hněv jeho. Blaženi všickni, jenž doufají v něho."
41.	A zase v jiném proroctví oznamuje duch prorocký skrze
téhož Davida, že Kristus po ukřižování svém kralovati bude, an takto
dí (Ps. 95, l.nn.):   “Zpívejte Hospodinu všecka země a zvěstujte den
po  dni   spasení jeho.    Nebo veliký  jest Hospodin   a   chvalitebný
náramně,  hrozný nade všecky bohy.   Nebo všickni bohové pohanů
jsou  obrazové běsů, Bůh však učinil zemi.   Sláva a chvála před
obličejem jeho; mocnost a velebení na místě posvěty jeho. Vzdejte
Hospodinu Otci věkův slávu.   Vezměte dary a vejděte před obličej
jeho,  a klanějte se v síních  svatých jeho.   Strachuj  se tváři jeho
všechna země,  a  napravena buď a nepohni  se.   Veselte se v ná-
rodech; Pán zavládl se dřeva."
42.	Kterak  duch  prorocký věci budoucí jako již stalé vy
povídá, jakož i z toho, co jsme shora uvedli,  viděti,  i to, aby se
41.	
278

Justin Obr. I. k. 43. 44,   Svobodná vůle lidská.

Justin Obr. I. k. 44.    O předpovědích prorockých.

279

čtoucím žádné výmluvy neposkytovalo, vysvětlíme.1) Co naprosto státi se má, to předpovídá, jako by se již bylo stalo. Že to tak bráti se má, již vyrozumějte z toho, co se praviti bude. David patnáct set let 2) dříve, než Kristus člověkem učiněný ukřižován byl, nadpověděné věci pravil, a žádný před ním ukřižovanec radosti ne-spůsobil národům, ale ani po něm. Náš pak Ježíš Kristus ukřižován byv a umřev vstal, králem stal se na nebesa vstoupiv, a z věcí od něho skrze apoštoly mezi všemi národy hlásaných radost plyne těm, jenž zvěstované od něho neporušitelnosti očekávají.
43. Aby pak z věcí od nás pověděných neodvětoval někdo, jako bychom pravili, že všecko za nutností osudu se stává, ješto jsme pravili, že ony věci dříve známy byly, i to vyvrátíme. Že tresty a pokuty a odplaty podle zásluhy skutkův jednohokaždého se ukládají, od proroků vyučeni byvše, za pravé utvrzujeme. Kdyby tomu tak nebylo, a všecko osudem se dalo, již dokoná by vůle svobodné nestávalo. Nebo usouzeno-li jest, aby onen byl dobrým, tento pak zlým, již ani onen chvály, ani tento hany hodným nebude. A opět, nemá-li moci pokolení lidské vyvolením svobodným uvarovati se zlého a dobrého následovati, bez viny jest, cokolivěk by činilo. Že ale svobodným volením i dobře činí i zle, takto doličujeme: Téhož člověka spatřujeme v opak ubíhati; kdyby odsouzen byl, býti buď zlým buď dobrým, nebyl by odporných věcí schopným aniž by tolikráte se proměňoval. Ano, ani by nebyli tito dobří, onino zlí; ješto bychom stanovili, bud! že osud příčinou zlého jest a věci sobě odporné provodí, bud by se nám vidělo právo býti, co jsme již napověděli (n. 28.), že nic není cnost ani nepravost, ale toliko že domněním ono za dobré, to za zlé se pokládá; což zajisté, jak rozum pravý ukazuje, nejvyšší jest bezbožnost a nepravost. My ale osudem nevyhnutelným býti pravíme slušnou lidí dobro vyvolujících odměnu, a těch, jenž opak vyvolují, mzdu hodnou. Nebo neučinil Bůh člověka, jak jiné věci, totiž stromy a čtvernohý, jenž nemohou ničeho vůlí konati. Aniž by člověk byl hoden odplaty nebo chvály, sám od sebe dobro nevyvoliv, ale takto se zrodiv; aniž by, zlým jsa, spravedlivě trestem postihován býval, ješto by takým ze sebe nebyl, aniž jiným, leč jakým se narodil, býti mohl.
44.    Vyučil  nás   o   tom  duch   svatý   prorocký,   jenž  skrze
1) Nechce Justin něčeho vědomě opouštěti, aby snad jeho vinou pohané v neznámosti věcí důležitých neostávali. Zdá se ohledati na Act. 20, 26. 27. Podobně doleji 55. 61. a Dial. c. Tryph. 38. 44. 58. 82.
2) Nedopatřením pisců let tolik se počítá; David žil v letech 1050 před Kristem.

Mojžíše svědčí,  že Bůh stvořenému člověku prvnímu mluvil takto (Deut. 30, 15. 19.):   “Ejhle,  před  tváří tvou  dobro  i zlo;  vyvol dobro." 1)   A  opět vyučeni jsme,  že skrze Isaiáše proroka jiného od Otce veškerenstva  a Hospodina Boha v  ten  spůsob   praveno (1,16. nn.): “Umyjte se, čisti bučíte, odejměte zlosti od duší svých, učte se dobře  činiti,   suďte   sirotků,  zastávejte vdovy,   a pojďte a přeme se, dí Hospodin, a jsou-li hříchové vaši jako šarlat, jako vlnu je  zbílím,   a jsou-li  jak   červec,  jako   sníh   zběleni   budou. A  budete-li   chtíti   a  poslechnete-li  mne,   dobré   věci země jísti budete.    Pakli  mne  neposlechnete,   meč   stráví  vás.   Nebo  ústa Hospodinova   ty   věci   mluvila."    Slovy:   “Meč   stráví   vás,"   nepraví,  že  mečem  mají pohubeni býti  neposlušní lidé,   nýbrž meč Boží jest oheň, jehož pokrmem se stanou lidé, jenž zlé páchati se podjímají.   Proto dí:   “Meč  stráví vás,  ústa Hospodinova mluvila jsou."   Nebo kdyby o  roztínajícím  a zas  ucelujícím meči mluvil, nebyl by řekl: “stráví."  Tak tedy to, co Plato dí:   “Vina volícího jest, Bůh bezvinen jest,"2) z Mojžíše proroka vyňal. Mojžíš zajisté starší   jesti   všech   spisatelů  řeckých.    A  cokoli   o  nesmrtnosti duše,   aneb  o  trestech posmrtných,  o  nebeských věcí  rozjímání aneb  o  podobných  naukách   buď  filosofové,   buď  básníci  pravili, tomu jenom příhodně z proroků vyrozuměti a to vykládati mohli. Odtud   zdají   se  všude   semínka  pravdy  býti.   Avšak že oni  nedokonale ji poznali, patrno jest, ješto věci sobě odporné pronášejí. Díme-li tedy,   že předpověděny byly věci, jenž  státi se měly,  nepravíme tím,  že osudem se nutně dějí.   Nýbrž Bůh, jelikož před-vídatelem jsa  všech  budoucích   činův  lidských,   a podle zásluhy skutkův každému odpláceti hodlaje, ustanovil, aby lidé s hodnými skutků svých odměnami se potkávali, Bůh,  dím, skrze ducha prorockého věci ty předpovídá, aby napořád pokolení lidské v pozornosti  a rozjímání  udržoval  a  dokázal, že  je na péči a na  opatrnosti má. Vlivem zlých démonů smrt jest ustanovena3) na čitatele kněh Hystaspových,  Sibylliných neb  prorockých,   aby od nabývání
1) To sice nalézá se Eccli. 15. a Dcut. 30, avšak dáš-li pozor na smysl toliko, shodno jest ovšem s tím, co Adamovi praveno bylo.
2) De republ, jež cituje Clem. AI. Strom. 5., Theodoret. lib. 2. adv.Graec.
3) O zapovědí takové nikde nečteme, aniž kdy byl vydán zákon ten. Avšak zakázáno bylo pohanům na budoucí věci o státu, o císaři atd. se dobývati a ve knihách čítati, v nichž o předmětech takových se jedná. Zákaz ten, jak praví Justin, lstí démonů ustanoven, totiž proto, aby lidi se odvracovali ode čítání kněh prorockých a tudy aby jim odňala se příležitost přesvědčiti se o pravosti víry křesťanské.

280

Justin Obr. I. k. 45. 46. Proroctví o Kristu.

Justin Obr. I. k. 47—49. Proroctví o Kristu.

281

vědomosti o věcech dobrých čtením jich lidi odstrašili, a pak je sobě za sluhy podrželi; čehož ale napořáde provésti nemohli. Nebo netoliko bez bázně je čítáme, ale i vám, jak vidíte, ku spatřování naskýtáme, vědouce, že všem příjemný se viděti budou. A byť bychom jen málo lidí přesvědčili, přece přemnoho získáme. Jak rolníkové dobří zajisté odplaty od Pána dosáhneme.
45.   Že pak hodlal  Otce veškerenstva Bůh Krista po jeho z mrtvých vstání na nebesa povýšiti a tam podržeti, dokavad by neporazil  nepřátelských   jemu   démonův   a   dokavad   by  naplněn nebyl počet předvídaných  od něho  dobrých a cnostných lidí,   po kteréž  také   dosud   s   odsudkem   odkládá:   o   tom   poslyšte   řeči Davida proroka;  jsou  pak  tyhle   (Ps. 109, 1.):   “Řekl Hospodin Pánu   mému:   Seď  na   pravici  mé,   dokavad  nepoložím  nepřátel tvých za podnože nohou tvojich.   Prut moci  vyšle  tobě Hospodin z Jerusalema;  i panuj uprostřed nepřátel svých. S tebou panování v  den  moci  tvé ve  skvělostech  svatých tvojich;   ze  života před dennicí stvořil jsem  tebe."   Slova, jež dí:   “Berlu moci tvé vyšle tobě  z  Jerusalema"   jsou   předvést  o  té  nauce   mocné,   kterou apoštolé z  Jerusalema  vychodili  všudy  hlásali  a kterou  my,  ač hlasatelům a vůbec vyznavačům jména Kristova smrt ustanovena jest, všude přijímáme i ohlašujeme.   Jestliže ale   také   vy   tyto řeči   nepříznivou   myslí   čísti  budete,   nemůžete přece,  jak jsme pravili,  více  činiti,  než nás  usmrtiti.    To   pak nám  žádné  újmy nečiní, vám ale a všem, jenž nespravedlivě nevrazí a se nenapravují, věčnou skrze oheň odpravu působí.
46. Aby ale někteří bezrozumní lidé věci námi pověděné převracujíce, neřekli praviti nás, že Kristus před stem a padesáti lety za Kyrénia se narodil, a později za Piláta Pontského tomu vyučoval, čemu od něho vyučovánu býti díme, a aby nenamítali, že tedy beztrestní jsou lidé ti veškeři, jenž dříve žili: proto napřed k odvodu pochybnosti přistoupíme. Vyučeni jsme, což jsme i nadpověděli, 1) že Kristus jest prvorozenec Boží a Logos, jehož veškeré pokolení lidské přiúčastněno. A kdo dle Loga žijí, křesťané jsou, byť i za neznabohy byli jmíni; jakoví byli u Řeků Sokrates a Heraklítos, u barbarů ale Abraham, Ananiáš, Azariáš, Mizael a Eliáš, a jiní mnozí, jichžto skutky neb jména vyličovati, vědouce to býti obdloužno, tuto pomíjíme. Podobně ti, jenž druhdy bez Loga žili, lidé byli nezdární a Kristovi nepřátelé a vrahové těch,  jenž s Logem žili.   Kdo ale s Logem  žili a  žijí,

křesťané jsou a nebojácní a neohrožení. Pro kterou příčinu skrze moc Logovu podle vůle Otce všehomíru a Hospodina Boha z panny co člověk se narodil a Ježíš nazván byl, a ukřižován byv, umřel a z mrtvých vstal a na nebesa vstoupil, z toho, co jsme tolikerem slov pravili, člověk pomyslný snadno pochopiti může. My pak, an nepotřebno dále věci té doličovati, přistupme nyní k dokazováním věcí, jenž více doléhají.
47.	O   tom  tedy,  že  měla  popleněna  býti  země  Judska,
poslyšte  slova ducha prorockého.   Vypravují  se ale slova ta jako
v osobě národů událostem se obdivujících.  Jsou tato (Is. 64, 10.):
“Sión pustým učiněn jest, jak Jerusalem zpuštěn jest;  zlořečením
jest  dům,  svatyně naše;  a sláva, jíž žehnali  otcové naši,  ohněm
spálena jest,  a všecky vzácnosti její zapadly.   A  nad  tím  zdržel
a odmlčel jsi se a ponížil nás  velmi."   A že Jerusalem, jak před
pověděno,  zkažen byl,  o tom přesvědčeni jste.   O zkáze ale jeho
a o nedopustě,  aby  tam  někdo   z nich přebýval,   praví  se  skrze
proroka Isaiáše takto (1, 7.): “Země jejich pusta, vůčihledé ji ne
přátelé zžírají a nebude, kdo by bydlil v ní."   (Jer. 2, 15. 50, 3.)
Výborně pak víte,  že  se  ostříhá  vámi,   aby žádného Žida v ní
nebylo,  a že smrt na Žida,   kdyby vcházeti postižen byl, ustano-
vena jest.1)
48.	Poslyšte  také   o  tom,  kterak   o  Kristu  našem  před
pověděno,   že veškery   nemoci  uzdravovati   a   mrtvé křísiti bude,
slova  ta (Is.  35,  6.):    “Jeho   příchodem  poskočí  kulhavý  jako
jelen,  a výmluvným  stane se jazyk němých.   Slepí prozři,   malo-
mocní očištěni budou, a mrtví povstanou a choditi budou." Že věci
ty od něho se daly, z akt za Piláta Pontského učiněných dověděti
se můžete.    O tom také dále,  kterak duchem prorockým se před-
oznamuje, že s lidmi v něho doufajícími bude zabit, slyšte výpověď
Isaiášovu; jest pak  tato (57, 1.): “Ejhle, jak zahynul spravedlivý
a nikdo srdcem toho nepojímá; a muži spravedliví zhlazeni bývají,
a nikdo nerozvažuje.   Od tváři  nepravosti vychvácen bývá sprave-
dlivý a bude v pokoji pohřeb jeho, vytržen jest z prostředku.2)
49.	A   opět   slyšte,   kterak   týmž  Isaiášem   praví   se,   že
národové, jenž ho nikdy neočekávali, jemu se budou klaněti, Židé
ale, jenž ho napořád očekávají, když přibude, ho nepoznají. Praveny
ty  řeči jako  o  osobě  samého  Krista  takto  (65,  1.):    “Zjevným
učiněn jsem   těm, jenž po  mně se nepoptávají,   nalezen  jsem  od
47.	

47.	
1) Častěji; na př. 5.28.

1) O tom Tryf. 16.
2) Tryf. 37. se čte: vyhlazen jest pohřeb jeho z prostředku.

282

Justin Obr. I. k. 50. Proroctví o Kristu.

Justin Obr. k. 51. 52. Pravdivost proroctví.

283

nehledajících mne. Hekl jsem: Teď jsem k národu, kterýž ne-vzýval jména mého. Rozprostíral jsem ruce své k lidu nevěřícímu a zpurnému, k těm, jenž kráčejí po cestě nedobré, ale za hříchy svými. Lid, který k hněvivosti popouzí mne." Nebo Židé, jenž proroky mají a příští Krista ustavičně očekávali, nepoznali ho, když přibyl, a netoliko nepoznali, ale i zle s ním naložili. Pohané ale, jenž o Kristu ničeho neslyšeli, dokavad apoštolé jeho z Jerusalema vyšedše, věcí jeho nezvěstovali a proroctví těch jim nevydali, pohané, dím, plni radosti a víry model se odčetli, a Bohu nezplozenému skrze Krista se zasvětili. 1) A jak i to předpovídáno, že ohavnosti ty proti vyznavačům Kristovým se roztrušovati budou, a že nebozí budou ti, jenž na něho se potrhují, a říkají, že dobře starých se držeti obyčejů: o tom poslyšte kratičkou výpověď Isaiášovu (Is. 5, 20.): “Běda říkajícím sladkému hořké, a hořkému sladké."
50. Ze také pro nás, člověkem učiněn byv, utrpení a uhánění snášel, a opět ve slávě přijde, poslyšte proroctví o tom vydaná; jsou pak tato (Is. 53, 12.): “Protože vydali na smrt duši jeho, a se hříšnými počten jest: sám hříchy mnohých přijal, a bezbožným milostiv bude." (52, 13—15.): “Ejhle, porozumí služebník můj a povýšen bude a oslaven bude velmi. Jakož se užasnou mnozí nad tebou, tak bude zneslaveno od lidí vzezření tvé a sláva tvá od lidí. Tak budou se diviti národové mnozí, a stoulí králové ústa svá. Nebo kterým není vypravováno o něm, a kteří neslyšeli, porozumějí." (53, 1.) “Hospodine, kdo uvěřil slychu našemu a rámě Hospodinovo komu jest zjeveno? Ohlašovali jsme před ním jako pachole, jako kořen v zemi žíznivé; není mu podoby ani slávy, a viděli jsme ho a neměl ani podoby ani krásy, ale podoba jeho byla nečestná a chabá u lidí. Člověk byl postavený v ranách, a jenž zná neduhy nésti, nebo odvrácen jest obličej jeho, potupen a nevážen. On hříchy naše nese a pro nás strádá; a my jsme se domněli, jej býti v trudu, trýzni a sklíčení; on pak byl raněn pro hříchy naše; kázeň pokoje na něm, zsinalostí jeho uzdraveni jsme. Všickni jako ovce zbloudili jsme; člověk zbloudil na cestě své; A vydal jej pro nepravosti naše, on však pro útisk neotevřel úst svých. Jak ovce k zabití veden, a jak beránek před stříhajícím ho bezhlasen: tak neotvírá úst svých. V pokoře jeho soud jeho vyňat

jest," Po ukřižování jeho tedy také učeníci všickni od něho odstoupili, jeho se odepřevše; on ale potom z mrtvých vstal, jim se ukázal, a proroctvím, ve kterých se o všech těch věcech co příštích předpovídalo, rozuměti je vyučil; oni jej na nebesa vstupujícího viděli a uvěřili, a moc s nebe sobě seslanou obdrževše, a ke všem pokolením lidským se rozšedše, těmto učili věcem a apoštoly nazváni byli.
51.	Aby  pak nám  duch prorocký ukázal,  že ten,  jenž ty
věci snáší, rod má nevyslovitelný,   a nepřátelům  vládne,   takto dí
(Is. 53, 8.): “Rod jeho kdo vypraví?   Že vynímá se ze země život
jeho.    Od nepravostí jejich přechodí ve smrt. A dám nešlechetníky
za pohřeb jeho,   a bohaté za smrt jeho.    Poněvadž nepravosti ne
učinil, aniž nalezena jest lest v ústech jeho. A Hospodin chce oči-
stiti jej od  rány.    Bude-li  dán za  hřích,   duše  vaše uvidí  símě
dlouhověké.   I chce Hospodin vyprostiti z trudu duši jeho, ukázati
jemu světlo   a upraviti  ho  rozumem,   ospravedlniti spravedlivého
mnohým dobře sloužícího.   A hříchy naše on ponese; proto děditi
bude mnohé, a silných rozbituje kořisti, protože vydána duše jeho
ve smrt   a v bezbožných počten byl,   a sám hříchy mnohých nesl,
a pro jejich přestupky vydán byl."    Kterak  ale i že na  nebesa
vstoupí, bylo prorokováno, poslyšte (Ps. 23, 7,);  takto pak se dí:
“Pozdvihněte  bran  nebeských,   otevřte se,   aby  vešel král slávy.
Kdo jest ten  král  slávy?   Hospodin  mocný  a Hospodin  silný."
Kterak i s nebes v slávě přibyti má, poslyšte o tom, co pověděno
prorokem  Jeremiášem. 1)   (Dan. 7,   13.)    Takto  pak znějí: “Ejhle
jako  syn  člověka přichází  na   oblacích nebeských   a  andělé  jeho
s ním."
52.	Poněvadž tedy všecko,   co se dalo,   ukázali jsme dříve
nežli se stalo, skrze proroky býti předpověděno: tedy nutno i věcem
těm, jenž podobně předpověděny jsouce státi se mají, víru přiložiti,
že ovšem stanou se.   Nebo jako věci, jenž se již staly, předvěsto-
vány,   ale nepozorovány byvše přešly,   takto i věci,  jenž vybývají,
ač jsouce neznámy a nevěřeny, se vyplní.    O  dvojím zajisté příští
jeho předpověděli proroci; o jednom, které již se dalo, příští jeho
jako člověka bezčestného a podtrpného;  o druhém pak, když, jak
ohlásáno v slávě s nebes,  s  andělským  komonstvem svým přijde,
když i těla vzkřísí všech lidí a těla hodných obleče v neporušnost,
těla pak nepravostných při dověčném citu s démony zlými do ohně
51.	

51.	
1) Poslední slova jsou ta, jimiž druhdy katechumeni po křtu od jáhna osloveni bývali: Jedinému Bohu nezplozenému skrze Krista se oddejte (Constit. Apost. 8, 6.). Naráží na ně Justin také 14. 25.61.

1) Nejsou to slova z Jeremiáše, nýbrž z Daniele vzata a pokléska ta buď pamětí Just, buď opisovatelem se dala.

284

Justin Obr. I. k. 53. Proroctví co důvod víry.

Justin Obr. I. k. 54. Víra křesťanská a báje pohanské.

285

pošle věčného.   Kterak ale i ty věci  předvěštěny byly,   vyložíme. Praveno pak skrze Ezechiele  proroka  (37, 7.) takto :   “Přivtěleno bude spojení ku spojení, a kost ku kosti, a maso vzejde." (Is. 45,24.) “A každé koleno se ohýbati bude Hospodinu,   a jazyk každý vyznávati ho bude."    V jaké ale čitelnosti a pokutě bezbožní postaveni budou, poslyšte, co podobně o tom praví se; jest pak toto: (Is. 66, 24.):   “Červ jejich neustane a oheň jejich   neuhasne."    I budou pykati, když jim to prospívati nebude. Co však lidé Židovští mluviti a činiti budou vidouce jej ve slávě přicházeti, skrze Zacha-riáše 1) proroka předpověděno takto: “Přikáži čtyřem větrům shromážditi rozptýlené syny; přikáži severu, aby nesl, a jihu, aby nezavadil.    A bude  v Jerusalemě  kvílení  velké,   kvílení to nikoliv úst anebo rtů, nýbrž kvílení srdce; a nebudou trhati roucha svého, ale mysli své.    A budou kvíleti pokolení za pokolením, a tož uzří, v koho bodli, a řeknou: Proč, Hospodine, jsi nám dal zblouditi od cesty tvé?   Sláva,   které jsou  žehnávali otcové naši,   učiněna jest nám pohaněním."
53.   Mnohá  i jiná   proroctví  mohouce pronésti,   opouštíme, ona dostatečná ku přesvědčení těch,   jenž uši ku slyšení a vyrozumívání mají, býti soudíce, a za to majíce, že oni poznati mohou, že my nikoli tak jako ty věci, jenž se báječně o domnělých Jupiterových synech rozprávějí, povídáme ty věci toliko,   jich dokázati nemohouce.   Kterak zajisté bychom člověku ukřižovanému věřili, že prvorozencem jest Boha nezplozeného, a že soud všemu pokolení lidskému vynese, kdybychom  svědectví o něm, dříve než člověkem se stal, ohlašovaných nenalézali, a jich skutkem potvrzených nespatřovali,  že totiž země Judska  zpuštěna,  že mnozí ze všelikého pokolení lidského naukou od apoštolů jeho kázanou obráceni byvše starých, v nichžto bloudíce chodili jsou, zvyků se zhostili, ješto sebe samy spatřujeme a vidíme, že více ovšem a opravdovějších křesťanů 
z pohanstva jest, nežli ze Židů a Samaritánů? Jiná pokolení lidská veškera od ducha prorockého národové zovou se; judské ale a samaritánské plémě Israelem a domem Jakobovým se nazývá. O tom pak, kterak předpovědíno, že mnozší z národů (pohanů),  nežli ze Židův  a   Samaritánův  uvěří proroctví,   vyneseme;   takto   pak zní (Is. 54, 1.): “Vzplesej, neplodná, která nerodíš, výskej a pokřikuj, která nevojetíš se,  nebo   víc jest synův opuštěné, nežli té,  která má muže." Prázdni zajisté pravého Boha byli všickni národové, kla-
1) dílem ze Zachar., dílem z Isaiáše.    (Zach. 2, 6.   Is. 43, 5. 6.   Zach. 12, 10—14.   Is. 63, 17.    64, 11.)

nějíce se dílům rukou. Židé ale a Samaritáni, majíce slovo sobě od Boha skrz proroky dané a Krista napořád očekávajíce, jeho, když přišel, nepoznali kromě mála některých, o nichž, že spaseni býti mají, duch sv. prorocký skrz Isaiáše předpověděl. Dí pak jako v osobě jich (Is. 1, 9.): “Kdyby Hospodin nebyl pozůstavil nám semene, byli bychom stali se jako Sodoma a Gomorha." Sodoma pak a Gomorha, jak vypravuje Mojžíš, byla města bezbožníků, která podvrátil Bůh, ohněm a sirou spáliv je, a nikdo v nich nebyl zachován, jediné Chaldajín, jménem Loth, se kterým také dcery jeho byly zachovány. Že veškera krajina ta pusta jest a spálena a neúrodnou ostává, kdo chce, posud spatřiti může. Kterak ale předvídáno, že pohané budou správnějšími a věrnějšími 1), oznámíme slovy Isaiáše proroka; dí pak takto (Jer. 9, 25.): “Israel neobřezán jest srdcem, pohané neobřízkou." Takové na odiv postavené věci mohou ovšem těm, jenž pravdu milují a nedomněnkují, aniž vášněmi jsou ovládáni, rozumné přesvědčení a důvodnou víru přinésti.
54. Ti ale, jenž bajky od básníků vymyšlené vypravují, žádného dokazování učícím se jinochům nepřičiňují;2) my ale dokazujeme věci ty vypravovány býti účinkováním zlých démonů pro svedení a oklamání lidského pokolení. Nebo slyševše skrze proroky předpověděno býti, že Kristus přijde a že lidé bezbožní ohněm trestáni budou, podsunuli jsou lidi mnohé, syny Jupiterovými jmenované, domníce se, že tím mohou učiniti, aby lidi věci o Kristu za podivné bajky, věcem od básníků povídaným podobné měli. A to roztroušeno i u Reků, a u všech národů, kde se slyšelo skrze proroky předpověděno býti, že v Krista drahně lidí uvěří. Avšak dolíčíme, že prorockých výpovědí slyšíce, jim dokonale nerozuměli, a toliko co zbloudilci věci Kristovy napodobili. Mojžíš prorok, jak jsme napověděli (c. 44.), byl starší všech spisovatelů, a takto, jak jsme již pravili (c. 32.), prorokoval: “Nevymizí kníže z Judy, a vůdce z beder jeho, dokavad nepřijde, jemuž uloženo jest; a ten bude čáka národův,   uvazuje  k révě mládě své  a pera svá roucha
1) Iren. 4, 24. dí ovšem, že mnohem většího trudu zavalovalo obrácení pohanů nežli Židů, an u těchto se hlasatelé mohli odvolávati na Písmo Boží teď v Kristu zplněné, u oněch ale naprosto, aby základové nauky pravé pokládáni býti mohli, dříve stavba ohromná bludův shroutěna býti musela. Avšak Ireneus očividně toliko o možnosti a o tom mluví, že u Židů podmínky k obrácení se na víru křesťanskou světlejší a mnozší byly než u pohanů. O povaze ale národů obou a nad to o prospěchu kázaní u obou výslovně dí, že ušlechtileji sobě ovšem pohané v té příčině nad Židy počínali.
2) Třetí věc nyní provoditi se podjímá, jak byl se v k. 23. zamluvil.

286

Justin Obr. I. k. 54. 55. Křesťanství a báje pohanské.

Justin Obr. I. k. 55—57. Podoba kříže; úklady ďáblovy.

287

v krvi hroznové." l) Ty prorocké výroky slyševše démonové, Baccha synem Jupiterovým a nálezcem vinice býti pravili, a osla k tajemstvím jeho počítají2) a vypravují, že rozsápán byv, do nebes vstoupil. A poněvadž proroctvím Mojžíšovým výslovně neoznámeno, zdali ten, jenž měl přibyti, synem Božím jest, a zdali na mláděti sedě na zemi ostane, anebo na nebesa vstoupí; a poněvadž jméno mláděte i oslátko i hříbě znamenati mohlo: proto nevědouce, zdali sezení na osleti anebo hříběti bude znakem příchodu toho, jenž předpověděn byl, a zdali, jak jsme napověděli, synem jest Božím, či lidským: proto, dím, o Bellorofontovi také, člověku ze člověkův zrozeném, pravili, že na koni Pegasu na nebesa vstoupil. An pak slyšeli od jiného proroka Isaiáše praveno býti, že z panny se narodí , a o své moci na nebesa vstoupí, o Perseovi aby se to povídalo, jsou namítli. Tak i když poznali předpověděno býti v proroctvích shora uvedených (Ps. 18, 1.): “Silný jak obr ku běhu po dráze své," o Herkulovi silném a po zemi celé schodilém to vypravovali. A ješto se dověděli předvěštěnu býti, že neduh všeliký léčiti a mrtvé bude křísiti, Aeskulapia jsou pronesli.3)
55. Nikdy však a na žádném z tak řečených synův Jupiterových ukřižování nenapodobili. Nebo nevešlo jim to na mysl, poněvadž, jak již praveno (n. 35.), všecko o tom v podobiznách naznačeno bylo. To však, jak předvěstil prorok, jest znak největší moci a vlády jeho, jako se již z věcí, jenž do očí bijí, ukazuje. Považte jenom věci všecky ve světě, zda věc nějaká bez tvaru toho spravována a obecenstvím spojena býti může.4)    Moře se nerozkálá,
1) Sv. Justin tuto snad za pokléskou paměti vypustil slova: Uvazuje ke blušti oslátko svoje ai té eliki tov polon tes onu autu.    (Sr. Tryph. 62.)
2) Takto soudí Justin: Démonové zlí neznajíce pravého smyslu výpovědí prorockých, dvojím spůsobem oklamati lidstvo hleděli, a netoliko o Bacchovi synu Jupiterově, ale i o Bellerophontovi, synu lidském, vstoupení na nebesa vybájeli, a že slovo mládí smyslu neurčitého jest, tomuhle koně, onomu osla připsali. Plinius (1. 24, 1.) svědčí, že otci Bacchovi přiznačen osel. (Tak i čísti sluší Tryph. 69.)
3) Ač tu jak jinde sv. Justin z míry se vidí vycházeti, přece, co dí, uskutečnilo se později jemu samému; v rozmluvě zajisté s Tryfónem držané tento Justinova slova o Kristu z panny zrozeném praví čerpána býti z báje o Perseovi. (Viz dial. k. 70.)
4) Co tu o kříži dí, že podobizna jeho všady se nalézá, pravil obzvláště ohledem pohanů nad kříž nic potupnějšího nebýti se domnívajících; podobu jeho zajisté chtěli Římané netoliko od těla svého, ale i odusí, očí a mysli vzdálenou míti. (Cicero p. Babirio c. 5.) Podobně již ze starých Tertullian, Minucius

nezůstane-li tento znak, jenž plachtou sluje, celistvě na lodi; země bez něho se neorá; kopatelé a řemeslníci díla svého tolikéž nedělají leč náčiním tu podobu majícím. Podoba lidská ničím se jiným nerůzní ode zvířat nerozumných leda tím, že jest přímá, že roz-tažnost rukou má, a že na obličeji nos od čela vysedlý nosí, kterýžto i dychadlem jest živoku, a podoby jiné neukazuje, leč podobu kříže. A prorokem pověděno: “Duch před obličejem naším Kristus Pán." (Thren. 4, 20.) Podoby této mocnost i u vás okazují podobizny praporův a význaků, s nimiž veždy veřejně vystoupáte, v nich vlády a moci své znaky stanovujíce, ač pak to neúmyslně činíte. Ale i obrazy umírajících císařův svých v tu podobu zasvěcujete, a bohy je skrze nápisy jmenujete. Jelikož jsme tedy i slovem i uvážením podobizny všady naskytované dle možnosti vás napomenuli, již napotom víme, že bezvinni budeme, byť jste vy neuvěřili.    Nebo co na nás jest, stalo a dokonalo se.
56.	Nepřestávali však zlí démonové před přibytím Kristovým
na  tom  pokládání,   že   dotčení byli  syny  Jupiterovými.    I   když
Kristus se vyjevil a mezi lidmi obcoval,   oni dověděvše se,  kterak
o něm skrz proroky věštěno,   a poznavše jej u všelikého pokolení
věřena a očekávána býti,   opět, jak jsme  již  napověděli,   lidi jiné
jsou nastrčili,   Simona totiž a Menandra ze Samarie, jenžto čaro-
dějství provodivše,   mnoho  lidí   oklamali   a posavade  v  oklamání
mají.    Nebo jak jsme dříve povídali,   Simon  v  císařském   městě
Římě u vás za Klaudia císaře pobyv, radu posvátnou a lid římský
tak udivením zarazil,   že bohem jmín a sochou jak jiní u vás ctí-
vaní  bohové poctěn byl.   Proto  prosíme,  abyste radu posvátnou
a lid spolu uvědomili  o  této prosbě naší,   aby,  jest-li někdo na-
ukami jeho   zachvácen jest,   pravdě se vyučiv,   bludu se uvarovati
mohl; sochu pak, ač libo-li vám, ukliďte.
57.	Nebo démonové zlí nemohou na to namluviti, že nestává
žádného výžehu na pokutu zlých lidí,   jakož  ani  nemohli  učiniti,
aby Kristovo  zjevení se ukryto   zůstalo;   ale toho  toliko  dovésti
mohou,   aby ti, jenž  nerozumně žijí,   stráznivě ve zlých obyčejích
vychováni jsou a domněnkami se spravují, nás zabíjeli a nenáviděli;
jichžto my netoliko nenávidíme, ale také, jak na jevě, jich litujíce,
Felix a z nejnovějších francouzský theosof St. Martin se vyjádřili. Minuciua Felix dí: Znamení kříže spatřujeme očité na lodi, když plachtami nadýmanými jede a když žezlo se vztyčí, i když člověk rukama rozpjatýma. Boha čistou myslí ctí. Tertullian pak (ad Nat. 1, 12.) dí: I tělu našemu skrytá a tajná po-doba kříže přitvořena jest.

288

Justin Obr. I. k 58. 59. Bludařové.

Justin Obr. I. k. 60.   Znamení kříže.

289

k napravení přesvědčiti hledíme. Smrti se zajisté nestrachujeme, vědouce, že všem umříti jest, a že nic nového se neděje, nýbrž že v tétéž světa správě tytéž věci se dějí. Ješto věcí těch účastníci za rok nabaží se, musí, ač chtějí-li věčně a bezstrastně a bez-nuzně žíti, k našim se přivinouti naukám. Jestliže ale za to mají, že po smrti ničeho není, nýbrž prohlašují-li, že umírající v nečitelnost padají: tedy nám ovšem dobře činí, vezdejších strastí a potřeb nás zbavujíce, sebe však za zlobce, za domněnkáře a nevlídníky vystavují. Nebo nás neusmrcují, aby nás oprostili, nýbrž aby života a rozkoše nás zbavili.
58.	Nastrčili   také, jak  pověděno,  zlí   démonové  Marciona
Pontského,1) kterýžto Boha, Stvořitele všech nebeských a zemských
věcí a Krista syna jeho skrze proroky předpověděného zapírati učí,
a mimo všetvorce jiného jakéhosi hlásá boha a podobně i jiného
syna.    Jemu mnozí uvěřivše jako jediné pravdy povědomému, nám
se posmívají, ač věcí, jimž učí,  důvodů  nemají,  nýbrž  nesmyslně
jak beránci vlkem zachvácení kořistí bezbožných nauk   a démonův
se stávají.    O  nic  jiného   zajisté řečení  démonové  neusilují,   leč
lidi od Boha stvořitele a od prvorozence jeho Krista odváděti;   ty
lidi,   kteří   od  země podnésti  se  nemohou,  k věcem pozemským
a hmotným přibíjeli  a přibíjejí;  ty ale,  jenž na rozjímání věcí
božských  se  vydávají,   podrážejíce je,  nemají-li  zdravého   soudu
a života-li čistého   a bezvášnivého nevedou,   v bezbožnost  vhánějí.
59.	Abyste  ale poznali, že z učitelů  našich,  to jest z řečí
prorockých Platon vzal,   když dí,   že  Bůh hmotu beztvarnou pro-
měniv  svět učinil, poslyšte,  co doslovně  dí Mojžíš, nadzmíněný2)
prorok první a starší všech spisovatelův řeckých, skrze něhož duch
prorocký vyjevuje,  kterak  a z čeho  Bůh  na počátku svět stvořil,
takto  (Gen, 1, 1.):   “Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi.   Země
pak byla nevidomá  a nesprávná  a tmy byly nad propastí a Duch
Boží  vznášel  se  nad vodami.    I pravil Bůh:  Buď  světlo   a stalo
se tak." Že tedy slovem Božím ze hmoty podkladné, jak ji Mojžíš
naznačil, svět veškeren učiněn byl, i Platon i sstoupenci jeho i my
vyučeni jsme, a i vy se o tom přesvědčiti můžete.    Víme také, že
o   erebu  (podsvětí),   jak  jej  básníci jmenují,   dříve   od   Mojžíše
bylo povídáno.    (Deut. 32, 22.)
1) Marcion Krista pravil liýti synem Boha jiného, vznešenějšího jakéhosi rozdílného od Krista v St. Z. předpovídaného ; ovšem tedy tím i dva Kristy stanovil.
2) n. 44. 54.

60. Co u Platóna v Timeu po přírodnicku se o Synu Božím obádá, když dí: “Napříčil jej po veškerenstvu" 1), toho on tolikéž od Mojžíše vypůjčil. Nebo v Mojžíšových spisech napsáno, že na Izraelity za onoho času, když vyšedše z Egypta na poušti bydleli, napadla zvířata jedovatá, ještěry, zmije a všeliký druh hadí, jenž lidi usmrcoval; a že nádechem a působením Božím vzal Mojžíš měď a podobu kříže učinil, jej na stánku svatém postavil2) a lidu pravil: “Budete-li pohledati na znamení toto a věřiti, spaseni budete v něm." 3) To když se dalo, hadové, píše, zahynuli a lid takto ušel smrti. To čta Platon a zevrubně tomu nerozuměje, a podobiznou kříže to býti nevěda, nýbrž příčkou to býti pokládaje, pravil, že ona po Bohu první mocnost ve veškerenstvu rozpříčena jest. Ze pak o třetím klade, jde odtud, poněvadž, jak jsme shora již povídali, četl u Mojžíše, jak Duch Boží nad vodami se vznášel. Drahé místo dává logovi Božímu, jejž po všem míru rozpříčena býti pravil; třetí ale dává Duchu, o němž co nad vodami se vznášejícím praveno bylo, takto povídaje: “třetí okolo třetího".4) Kterak duch prorocký skrze Mojžíše o budoucím shoření předpověděl, poslyšte; díť (Deut. 32, 22.): “Sstoupí oheň věčněživý a sežíře až do propasti nejspodněji." My tedy nikoli věcí jinými lidmi přijatých nedržíme, nýbrž druzí všickni věci naše napodobíce, to povídají. U nás to slyšeti a dověděti se jest od lidí ani podoby písmen neznajících, od lidí neumělých a jazyka nevzdělaného, ale na mysli moudrých a věřících, z nichžto někteří neduživí také a zraku zba-
') t. j. učinil, aby na přič veškerenstvo prostoupal. Platon to praví o duši všehomíra a Justin, zdá se, výrok jeho více za folii užívá, jejž i tuto dále opravuje. Podobně sv. Basil. na Is. XI. dí, že smrt kříže obzvláště ctěna, buď aby podrobné světa částky částkami kříže ku spáse byly přivedeny, buď že před dřeveným křížem pomyslový kříž nějaký světem se rozstupoval.
2)	Naráží na Num. 21, 9.,  kde řeč o hadu   měděném, jejž Kristus pán
sám podobiznou smrti své na kříži býti praví. (Jo. 3, 14. Sr. Tryph. 94.) Protož
také Otcové mnozí prostě kříž znamením jmenovali, jak Barn. 13. Clem. Alex.
Strom. 6. a V. Co dále Justin dí, že na stánek úmluvy podobizna kříže přičiněna,
to z domyslu praví, maje za to, že, poněvadž stánek vůbec za obraz veškerenstva
držáno, také podoba kříže, o jejímžto veškerenstvem  prostoupání byl položil,
nejpříhodněji na stánek onen přiřknuta byla.
3)	Num. 21, 9., ač ne doslovně. Podobně Barn. 12. a Ir. 4, 2.,  jenž dí:
Nezapovídal zákon věřiti v Syna Božího, nýbrž napomínal, pravě,  že nemohou
jinak zbaveni býti lidé té staré rány hadovy,   leda když   uvěří  v toho,   který
v podobě těla hříclra na dřevě muěenickém podnesen od země,  všecko k sobě
potahuje a mrtvé křísí.
4)	Místo přezatinělé vzaté z podstrčených Platonovi listů 3, 2.

290

Justin Obr. I. k, 61. Obmytí na křtu sv.

Justin Obr. I. k. 62. 68.    Židé Krista znáti nechtěli.

291

veni jsou; tak že patrno, že nestává se to moudrostí lidskou, nýbrž že to mocí Boží povídá se.
61.	Jakým  spůsobem jsme se Bohu zasvětili,  skrze  Krista
obnoveni byvše, také vyložíme, abychom pomíjejíce toho, nezdáli se
ve  vykládání věcí   nedobře  sobě  počínati.    Kdo  přesvědčeni jsou
a věří věci od nás učené  a kázané býti pravý,  a přislíbí,   že tak
žíti mohou, ti vyučováni bývají modliti se a postěním se odpuštění
hříchův předešlých prositi, ješto my s nimi spolu se modlíme a po-
stíme.1) Na to se od nás uvádějí tam, kdo voda jest, a týmž obrodu
spůsobem, kterýmž my obrozeni jsme, se ohrožují.    Nebo ve jménu
Otce veškerenstva  a Hospodina Boha,   a  Spasitele našeho  Ježíše
Krista   a Ducha   svatého  ve vodě tehdy   obmytí  přijímají.    Nebo
Kristus pravil (Jo. 3, 3.): “Neobrodíte-li se, nevejdete do království
nebeského."    Že pak do života rodiček zrozencům již vjíti nemožno,
všem  na bíledni jest.    Od Isaiáše  proroka,  jak jsme napověděli
(n. 44.),  vyřčeno jest, jakým   spůsobem hříchů ti  zniknon,  jenž
hřešivše na pokání  se dávají;   praví takto (1, 17.):   “Obmyjte se,
čisti buďte,   odejměte zlosti od duší svých,   učte  se  dobře činiti,
suďte  sirotky,   ospravedlňujte  vdovy;   a pojďte a hádejme se,   dí
Hospodin.    A budou-li hříchové vaši jak šarlat,  jako  vlnu zbělím
je, a budou-li jak červec, zbělím je jako sníh.   Pakli neposlechnete
mne, meč zžíře vás; nebo ústa Hospodinova mluvila jsou."   Tomu
věcí těch pravidlu jsme od apoštolů se naučili.    Poněvadž prvního
rodu svého neznajíce,   nutně   jsme   se zrodili  ze semene vlhkého
obapolným rodičů obcováním,   a ve mravech špatných  a obyčejích
zlých jsme vychováni byli:   proto  abychom synové nutnosti   a ne
znalosti neostávali, nýbrž abychom se stali syny z vůle a vědomosti,
a  abychom hříchů  dříve  spáchaných  odpuštění  ve  vodě  dosáhli,
proto,   dím,   nad tím,  jenž obrozen býti  hodlá  a z hříchů svých
kaje se, vzýváno bývá jméno Otce veškerenstva a Hospodina Boha;
a  to jedině   takto  říká ten,  jenž  křtěnce k obmytí vede.    Boha
nevýslovného zajisté člověk žádný jménem nazvati nemůže; odváží-li
se někdo to tvrditi, ten nešťastným třeští třeštěním.    Jmenuje pak
se to obmytí  osvětou,   poněvadž  mysl  se těm osvěcuje,  kteří  se
tomu učí.    Ale i  ve  jménu Ježíše Krista pod Pontským Pilátem
ukřižovaného,  a ve jménu Ducha  svatého,   který  skrze proroky
všecko o Kristu předvěstil, osvícenec se obmývá.
62.	Démonové slyševše obmytí to býti skrze proroka 2) před-
1) Const. Ap. 12, 22. Přede křtem posti se křtěnec.  2) Isaiáše, jehož dříve (k. 61.) uvodil, tuto míní.

povedeno, spůsobili, aby ti, jenž do svatyní jejich vcházejí a k nim přistupují, oběti a smahy vykonávajíce, sebe vodou pokropovali, a působí také, aby poutníci dříve vstoupení svého do svatyně, kde démonové postaveni jsou, se docela obmývali. I to, že kněží přikazují, aby vyzouvali se ti, kdo vcházejí ve chrámy a věcmi takovými běsům úctu přinášejí, i to běsové, poznavše, co nadřeče-nému proroku Mojžíšovi se přihodilo, napodobili. Nebo za času onoho, kdy Mojžíšovi veleno do Egypta jíti a vyvésti odtud lid Israelský, tenkrát, an právě pásl v zemi Arabské ovce ujce svého,1) ve tvárnosti ohnivé ze kře Kristus náš jej oslovil, řka: “Zzuj obuv a přistoupiv slyš". (Exod. 3, 5.) On pak zzuv se a přistoupiv slyšel, že má vjíti do Egypta a odtamtud vyvésti lid Israelský. A obdržel moc valnou od Krista s ním ve spůsobě ohně mluvivšího, a sstoupiv, vyvedl lid, věci velké a divné učiniv, jichž poznati-li chcete, ze spisů jeho dokonale poznáte.
63. Židé všickni posavad učí, že bezejmenný Bůh s Mojžíšem mluvil. Proto duch prorocký skrze proroka nadpověděného Isaiáše je káraje, jak jsme shora napsali, dí (Is. 1.): “Poznal vůl majitele svého, a osel jesle Pána svého, Israel však mne nepoznal, a lid mně neporozuměl." Ježíš Kristus, ješto neznali Židé, co Otec jest a co Syn, podobně káral je a pravil jim (Mat 11, 27.): “Nikdo nepoznal Otce, jediné Syn, aniž Syna, jediné Otec a komu to zjeví Syn." Logos pak Boží jest Syn jeho, jak jsme napověděli, a nazývá se hlasatelem a vyslancem;2) nebo ohlašuje, co poznáno býti má, a posýlán bývá opovídat věci, jenž se ohlašují; jakož i sám Pán náš praví (Luc. 10, 15.): “Kdo mě slyší, slyší toho, kterýž poslal mě." A to ozřejmí ze spisů Mojžíšových, ve kterých tak se praví (Exod. 3, 2.): “Mluvil s Mojžíšem anděl Boží v plameni ohně ze kře, a pravil k němu: Já jsem ten, jenž jsem, Bůh Abrahamův, Bůh Isákův, Bůh Jakobův, Bůh otců tvých. Sstup do Egypta a vyved lid můj." Následné věci odtamtud, libo-li vám, poznati můžete, jelikož tuto všecko napsati nemůžeme. Ty pak řeči jsme uvedli na dokázání, že Synem Božím a vyslancem jest Ježíš Kristus. On dříve jsa Logem Božím, a již ve tvárnosti ohně, již v podobě netělesné3) zjeviv se, nyní skrze vůli Boží pro  pokolení
1)   Theiu; tu opustila paměť Justina, an snad chtěl psáti: tchána.
2) Nazývaje Krista apoštolem či vyslancem, ohled bére na list k Židům 3, 1., jejž tedy, zdá se, pokládal za knihu božskou.
3) Podoby netčlesné zdají býti se podoby, jenž v oči nebily, avšak mysli za osvícením Božím se namanovaly.   Logos, dí Ireneus (4, 20, 11.) neukazoval

292

Justin Obr. I. k.63.64. Zatvrzelost židů; báje pohanů.

Justin Obr. I. k. 65. 66. Eucharistie.

293

lidské člověkem učiněný podvolil se i trpěti věci ty, kteréž působením démonů od nesmyslných Židů na něho vloženy byly. Kteříž to majíce výslovně pověděno v písmech Mojžíšových: “I mluvil jest anděl Boží Mojžíšovi v ohni plamene ve kři řka: Já jsem jsoucí, Bůh Abrahamův a Bůh Isákův a Bůh Jakobův," za to vydávají, že Otec a tvůrce veškerenstva toto pravil. Odtud i duch prorocký je káraje, dí: “Israel nepoznal mne a lid můj neporozuměl." (Is. 1, 3.) A opět Ježíš, jak jsme již vyjádřili, u nich přebývaje, dí: “Žádný nepoznal Otce, jediné Syn, aniž Syna, jediné Otec a kterýmž to Syn zjeví." (Mat. 11, 27.) Židé tedy domnívajíce se, že povždy Otec všehomíru, Mojžíšovi mluvíval, ješto ten, jenž mluvil, Syn Boží byl, také andělem a apoštolem nazývaný, právě i od ducha prorockého i od Krista samého káráni jsou, že ani Otce ani Syna nepoznali. Kdo zajisté Syna otcem býti povídají, obviňují se právě neznáti ani Otce, ani nevěděti, že Otec veškerenstva Syna má. Tento jsa Logem a prvorozencem Božím, i Bohem jest. A dříve zajisté skrze podobu ohně a v obrazu netělesném Mojžíšovi a prorokům jiným se zjevil; nyní ale za času vlády vaší, jak jsme se výše zmínili, z panny člověkem učiněn jest podle vůle Otcovy pro spasení v něho věřících, a zmařiti se a trpěti podvolil se, aby umřev a z mrtvých povstav smrt přemohl. Co ale praveno bylo ze kře Mojžíšovi: “Já jsem jsoucí, Bůh Abrahamův, Bůh Isákův, a Bůh Jakobův a Bůh otcův tvojich," 1) znamením jest, že oni také po úmrtí bytují a lidmi Kristovými jsou. Ti také nejprvněji z lidí veškerých rozjímáním o Bohu se obírali, Abraham totiž, otec Isákův, a Isák, otec Jakobův, jakož i Mojžíš zaznamenal.
64. Že pak démonové působili, aby obraz Proserpiny u pramenů vod postavován byl, pravíce ji dcerou býti Jupiterovou, a tak slova Mojžíšova napodobíce, tomu z toho, co jsme napověděli, vyrozuměti lze vám. Nebo dí Mojžíš, jak jsme již napsali (Gen. 1, 1.): “Na počátku učinil Bůh nebe a zemi. Země pak byla nevidomá a neupravena a Duch Boží vznášel se nad vodami." K napodobení tedy Ducha Božího nad vodami se vznášejícího Proserpinu dcerou Jupiterovou býti pravili. I Minervu za podobnou zlobou dcerou Jupiterovou býti pravili, ne z obcování,  nýbrž poznavše,  že Bůh
se lidem v jedné spůsobě a v jedné povaze. Druhdy zjevil se u peci ohnivé a oprostil mládence od ohně. Druhdy zjevil se jako kámen od hory bez rukou stržený, jenž poráží království dočasná a otřásá jimi a sám naplňuje zemi veškerou. Opět týž ukáže se jako Syn člověka přicházející v oblacích nebeských. 1) An tuto o Kristu praví, že zjeviv se v keři Mojžíšovi, o sobě svědčil, že jest ten jsoucí, patní o, že jej božské bytnosti býti prohlašuje.

umysliv se1) skrze Loga svět stvořil, pravili Minervu prvním jako úmyslem, či myšlenkou býti. To pak se nám přesměšným býti vidí, podoby ženské pro vytknutí úmyslu užívati. Podobně i jiné, jak slují, syny Jupiterovy skutkové vlastní odsuzují.
65. My ale takto toho, jenž u víře s námi za přesvědčením svým se shoduje, obmyvše, k bratrům tak jmenovaným vedeme tam, kde shromážděni jsou, společné modlitby za sebe, za osvícence, a za jiné všude veškery lidi velesnažně činiti hodlajíce, abychom co pravdy učenci také co dobří ve skutcích obcovatelé a příkazův zachovavatelé shledáni býti, a takto spasení věčného dostihnouti mohli. Políbením se vespolek pozdravujeme,2) modlení dokonavše. Na to donáší se tomu, jenž předkuje nad bratřími, chléb, a číše vody a vína, jež on přijav, chválu a slávu Otci veškerenstva ve jménu Syna a Ducha svatého koná, a děkování za udělená od Boha dobrodiní obšírně činí. A když on prosby a díky eucharistii byl dokonal, lid veškeren tu přítomný volá: Amen. Amen v hebrejském jazyku znamená: staň se. Když přednosta byl eucharistii dokonal,3) a když lid veškeren dovolal, diákonové (jáhnové) od nás jmenovaní rozdávají každému ze přítomných přiúčastniti se-posvěceného chleba, vína a vody, a k nepřítomným dary ty donášejí.
66. Pokrm ten u nás nazývá se eucharistia, jehož nikomu jinému se' nedopouštíme přiúčastniti, jediné tomu, jenž věří všecko pravdou býti, co se u nás učí, a jenž obmytím na odpuštění hříchů a na obrození obmyt jest a takto žije, jak Kristus přikázal. Nebo nepřijímáme pokrmu toho, ani nápoje toho jako obecného; nýbrž jako skrze slovo Boží Ježíš Kristus spasitel náš se vtělil a tělo a krev pro  spasení naše  měl:  takto i vyučeni jsme,  že pokrm
J) anoethenta, t. j. podobu či vzor světa v Logu vyobraziv. S výrokem tímto Justinovým shoduje se Thcmistius (orat. 13.), kde dí, že Minerva ze hlavy otcovy vyskočivši věci veškery upravila a utvořila, nebe i zemi a co na nich jest.
2)	Justin tuto, ač v Římě psav, ohled bére na obřad východní a políbení
to nikoli podle obyčeje latinské církve,   nýbrž podle   církve   řecké   klade tak,
jak je také v Const. Apost. 8. a Cyrill. Cat. myst. 5. položené nalézáme. Proto
také jáhnům,  jenž v církvi latinské   kalichem toliko posluhovali,   tuto službu
uděluje, jakou tamto vykonávali.
3)	Eucharistia, slovo řecké v bohoslužbě užívané, zevrub převedeno býti
nemůže.    Děkování ta dvojí rozuměj: nejprve za dary vína a chleba co podo-
bizen a představitelů všech darů přírodných a potom děkování za nadpřírodné
darů těch v tělo a krev Krista Pána proměnění. Ovšem pak eucharistie značí,
jak hned Justin dokládá, sám chléb ten v tělo Páně proměněný.

294

Justin Obr. I. k. 67. 68. Bohoslužba křesťanská.

Justin Olir. I. k. 09.    List Hadriána císaře.

295

onen, skrze modlitbu slova od něho pocházejícího posvěcený, jímž krev a tělo naše skrze proměnu živí se, že, dím, jest tělem a krví vtěleného onoho Ježíše.1) Apoštolé zajisté v pamětech svojich, evangelia řečených, takto od Krista sobě poručeno míti vypravují; že totiž vzav chléb a díky učiniv, pravil: “To čiňte na mou památku, to jest tělo mé;" a vzav podobně kalich a díky učiniv pravil: “Toto jest krev má," a že jim samým toliko dal. To pak démonové zlí napodobíce, učili, aby se to dalo i při tajemstvích Mithry. Nebo že chléb a kalich vody s nějakými doslovy při zasvěcovanou tajemstvích se dává, bud víte, buď toho dověděti se můžete.
67.	My  od  té   doby  napořád   si   to   připomínáme,  a kdo
zámožní jsme, nuzným  všem  přispíváme,   a vždy pospolu býváme.
Ve všem, co obětujeme, chválíme Tvůrce všehomíra skrze Syna jeho
Jesu Krista a skrze Ducha  svatého.   A v neděli stává se schůzka
lidí všech  buď  města  buď  vesnice   obývajících  na jedno   místo,
a paměti  apoštolův nebo  písma prorocká se  čtou,   dokavade  lze
jest. Pak když čtoucí byl přestal, tu přednosta k následování věcí
těch   dobrých   napomenutí  a   vzbuzení   činí.    Potom  všickni  spo-
lečně vstáváme   a   modlitby konáme;  a jak jsme nadpověděli, po
modlitbě námi vykonané  chléb,  víno  a voda  se  donáší,   a  před-
nosta prosby  spolu  a  děkování se vší snažností činí,   a lid  pro
volává  říkaje   amen;   a  tu děje se věcí  těch   posvěcených   všem
podělování a přijímání a nepřítomným se skrze jáhny posýlá.  Kdo
zámožní jsou a volni,   kolik kdo  chce, podle vůle uštědřují;  a co
takto sebráno bývá, u přednosty se ukládá, který přispívá sirotkům
a vdovám a těm,  jenž  pro  nemoc anebo pro jinou příčinu nuzni,
neb v okovech jsou,   příchozím  také,   slovem,   on   opatrovníkem
jest všech v potřebě postavených.   V den nedělní všickni společně
scházíme se,  poněvadž  první den jest,  v nějž Bůh tmu a hmotu
proměniv, svět stvořil, a poněvadž Ježíš Kristus spasitel náš v týž
den z  mrtvých vstal.    Nebo   před   sobotou   ukřižovali jej,   a po
sobotě, jenž jest neděle, zjeviv se apoštolům svým a učeníkům, učil
je věcem těm, jichž jsme vám ku považování podali.
68.	Vidí-li  se vám věci  ty  rozumný  a pravdivý  býti,   ve
vážnosti je mějte; pakli se vám titěrkami býti zdají, jako titěrkami

jimi povinujte, avšak proti lidem nevinným jako proti nepřátelům smrti neustanovujte. Předpovídáme vám zajisté, že neujdete soudu Božího, v nespravedlnosti zůstávajíce; my však zvoláme: Co Bohu libo, staň se. Mohouce pak z listu velkého a přejasného císaře Hadriána, otce vašeho žádati vás, abyste soudy tak, jako jsme byli prosili, činiti kázali: nežádali jsme přece proto, že Hadrianem tak ustanoveno, ale raději proto, poněvadž víme, že věcí spravedlivých žádáme, řeč tu a výklad ten jsme učinili. Přičinili jsme přepis listu Hadrianova, abyste poznali, že i v tom pravdu mluvíme. Jest pak tento:
69. Minuciovi Fundanovi.1) Obdržel jsem list psaný mně od Serenia Graniana, muže převýborného, předka tvého. Nepodobá se mi, věci té o své váze ponechávati, aby lidé nevinní nebyli pobouřeni a osočovatelům příležitost ke zbrodním se odňala. Jestliže tedy krajané mohou své proti křesťanům žádosti zřejmě potvrditi, nezbraňuji jim toho, aby je před soudnou stolicí z nějakých věcí obviňovali. Aby ale v záležitosti té jenom jediných žádostí a pokřikování2) se užívalo, toho nepřipouštím. Slušněji zajisté, aby, když někdo chce žalovati, ty to rozsuzoval. Někdo-li je (křesťany) tedy obžaluje a dokáže, že lidé dotčení páchají věcí proti zákonům, tedy podle těžkosti přestupků jejich také pokuty ustanov. Avšak bohdá o to se snažně postaráš, abys tehda, kdyby někdo jenom osočováním člověka za provinilce vydával, proti takovému podle bezbožnosti jeho přísnějšími pokutami přikročil.
1) Užili jsme tu původu latinského, jelikož sv. Justin, jak Euseb. (4, 8.) dí, listinu tu v jazyku římském k obraně své připojil.
2) pokřikování ta rozuměj, když na př. luza hulákala: “Křestany lvům!"

Překlad Františka Sušila  z roku 1874.