Markus Minucius Felix

OKTAVIUS
1940 LadislavKuncířv Praze

ÚVOD

Ušlechtilý dialog Oktavius od Marka Minucia Felika jest patrně nejstarší apologie křesťanství napsaná jazykem latinským. Jmenuje-li Laktantius mezi latinskými apologety Minucia na prvním místě, a je podobno pravdě, že Tertullianus ve svém slavném Apologetiku, složeném r. 197 po Kristu, spisu Minuciova užil. Také celkový ráz apologie po stránce obsahové i jazykové nepřipouští, aby byla kladena do doby pozdější než do druhé polovice II. století. Jak se zdá, vznikl Oktavius asi v letech 175- 180. O Minuciovi samém víme jen to, co lze vysuzovat z jeho spisu. Podle stilu, jenž připomíná africké rétory Frontona a Apuleja, ačkoli není daleko tak nepřirozený, jsa kázněn úsilím napodobiti Cicerona, a podle vztahů, jež poutají Minucia k Africe, zdá se, že -jako značná část tehdejších spisovatelů a vzdělanců - pocházel z římské provincie Afriky. Dva jeho důvěrní přátelé, Oktavius Januarius a Caecilius Natalis, byli také Afričané. Všichni tři byli původu pohanského, pohansky vychováni a smýšleli o křesťanech tak, jak smýšlela

většina tehdejšího vzdělaného světa. Viděli v nich pošetilé pobloudilce z davu s nesmyslnou vírou a neslušnými obřady.
Minucius byl dojista pečlivě vzdělán, vyznal se zvláště v římské literatuře a rád se oddával filosofické spekulaci. Nasvědčuje tomu myšlenková náplň Oktavia i úmysl, v něm projevený, napsati spis O osudu, v němž mínil vyložiti o svobodě vůle. Jak on, tak Oktavius stali se v Římě právními zástupci, a tu měli na soudech často příležitost setkati se s obžalovanými křesťany. Snad jich dokonce i na soudě hájili, a cítíce s nimi pohrdavou lítost, nutili je k tomu, aby se odříkali své víry a tak si uchovávali život. Ale hrdinné chování a mravní velikost těchto mučedníků křesťanské víry způsobily v nich převrat: dychtíce po pravdě, poznali pravého Boha a stali se horlivými křesťany; nejprve Oktavius a po jeho příkladu i Minucius. Dialog Oktavius, nazvaný podle milovaného přítele Minuciova, předpokládá, že žili oba přátelé delší dobu odloučeni - Oktavius v Africe, Minucius v Římě. Tu přivedla jakási věc Oktavia do Říma. Navštíví také svého druha z mladších let a spolu s třetím přítelem, Caeciliem Natalem,jenž zůstal pohanem, aniž to porušilo jeho přátelství s Minuciem, vyjeli si do Ostie, aby se pokochali

krásnou přírodou a mořem. Na cestě pozdravil Caecilius sochu boha Serapida. To zavdalo Okta-viovi podnět k ostré důtce Minuciovi, že nechává svého přítele v zaslepenosti pohanství. Caecilius je nemile dotčen a vyzve Oktavia k debatě o křesťanství; Minucius má býti rozhodčím. Maje první slovo, rozvine Caecilius temperamentně své důvody proti křesťanství. V obšírné klidné odpovědi vyvrací Oktavius všechny námitky, a spor se končí tím, že se Caecilius pod tíhou Oktaviovy řeči přihlašuje za křesťana. Tak se končí při západu slunce vycházka přátel radostným souzvukem tří čistých srdcí Bohu oddaných. Lze míti za to, že sepsání dialogu Oktavia podnítila skutečná událost, jejíž obsah Minucius umělecky zpracoval, dav rozmluvě jednoduchou disposici, pevnou linii, učenou výzbroj i řečnický ráz a zasadiv ji do půvabné scenerie. Zda napsal ohlášený spis O osudu, a vůbec jaký byl další životní úděl všech tří přátel křesťanů, nevíme. Spis sám se těšil u latinských křesťanských spisovatelů velké vážnosti. Tertullianus ho využívá, Laktantius, sv. Jeroným a sv. Eucherius jej uvádějí s pochvalou. Ale za vleklých dogmatických sporů upadl v zapomenutí, poněvadž z něho nebylo lze čerpati doklady  pro  to  nebo  ono  dogma. Teprve

v novém věku byl opět objeven, a to byl ještě s počátku omylem pokládán za VIII. knihu Arnobiova spisu Proti pohanům. V nejnovější době mu věnovali mnoho pozornosti učenci jak katoličtí, tak i protestantští, a stal se pro svůj významný obsah i uměleckou formu knihou velmi oblíbenou, jsa nazýván “zlatou knížkou”, “jedním z vrcholných děl křesťanské literatury", “perlou literatury apologetické". Dosti dlouho nebylo ovšem v nové době porozuměno, jaký jest účel Oktavia. Je totiž na první pohled nápadné, že se v něm vyskytuje tak málo myšlenek specificky křesťanských. Je to spis co nejméně dogmatický. I o Spasiteli světa Ježíši Kristu zmiňuje se jen stručně, nevykládaje nic o Jeho životě, utrpení, vykupitelském díle, ani o Jeho božské přirozenosti. Mluvě o křesťanském životě a odmítaje pomluvy o křesťanských službách božích, ani slovem nenaráží na Nejsvětější svátost oltářní a ani jednou se nedovolává Písem svatých - abychom uvedli alespoň několik nápadných úkazů. A přece vidíme z celého díla, že byl Minucius pravověrný křesťan, že znal učení svaté církve a že jest jeho mluva, zejména v druhé části Oktavia, v obhajobě křesťanství, přímo prosáklá reminiscencemi ze svatého Písma Starého i No-

vého zákona: zvláště se tu stále a stále objevují myšlenky o svatém křesťanském životě, jak je obsahují listy sv. apoštolů, především sv. Pavla. Ale to vše pochopíme, uvědomíme-li si zásady křesťanské apologetiky za oné doby..Sdíleti svatá tajemství křesťanské víry s lidmi, kteří nebyli křesťany a nadto popřávali sluchu hrozným pomluvám, hanobícím ona tajemství, bylo pociťováno jako rouhání. I sám Ježíš mlčel, když na Něho křivě žalovali. Jak pro Minucia, tak pro Oktavia bylo dozajista hrozné slyšeti z úst Caeciliových rouhavá slova o Spasiteli a svatém Kříži i strašná obvinění, v něž proměnili pohané nejasné pověsti o křesťanské eucharistii. Ale především  musil Caecilius prohlédnouti ze své zaslepenosti, v níž vůbec pochyboval o Bohu a o Prozřetelnosti, utíkaje se k náhodě, řídící prý svět, a k populárním představám polytheistickým. Především musil poznati pravého jediného  Boha. A tu, jak správně poznamenává Laktantius, nemělo vůbec smyslu dovolávati se Písem svatých u úplného pohana,pro něhož neměla svatá Písma nejmenší. váhy, a zejména u pohana filosoficky vzdělaného a myšlence božího zjevení naprosto nepřístupného. Minucius či jeho Oktavius dobře pochopil, že jest na takovou mysl třeba působiti především

důvody historickými rozumovými: ukázati, jak vynikající filosofové a myslitelé pohanští více méně tušili, že jest jediný Bůh, Tvůrce a Pán světa, a že světem vládne boží Prozřetelnost, a dovoditi tuto myšlenku z vývoje lidstva a z pořádku v přírodě a kosmu. Proto se Minucius tak často dovolává toho, čemu učili řečtí filosofové o bohu, světovém rozumu a o přírodě, čerpaje přitom vydatně z filosofických spisů Cicerono-vých chce - jako už někteří řečtí apologetové před ním - dokázati, že je v křesťanské nauce o Bohu naplněno to, co staří nejasně tušili a zahaleně si představovali. A vedle tohoto úsilí se projevuje snaha objasniti čistotu a vznešenost křesťanského života - tato část náleží mezi nejkrásnější části Oktavia - a učiniti jej vedle zkaženého pohanského života žádoucím jak pro jeho cenu vezdejší, tak pro sladkou naději na život posmrtný. Až sem, na samý práh křesťanství, Oktavius Cae-cilia skutečně dovedl: Caecilius se přihlašuje za křesťana, vyznává, že věří v Boha a v Prozřetelnost a v čistotu života křesťanského. Ale má ve svém srdci ještě mnoho otázek, o nichž touží býti nazítří Oktaviem poučen. Odtud se teprve zrodí celý křesťan - ale dále nás už Minucius, hovořící jen k vnímavé duši pohanově, nevede.

Pro tento svůj ráz byl Oktavius výborným pro-pagačním spisem, schopným zejména získávati pro křesťanství přívržence ze vzdělaných římských vrstev, kam ztěžka pronikalo Písmo svaté a slovo misionářů. Jeho propagační cena byla ještě zvyšována uměleckou formou, neboť i neumělost starší křesťanské literatury byla druhdy překážkou, aby se křesťanství šířilo v kruzích lidí s vyspělým cítěním pro slovesnou formu, vytříbeným na dokonalých výtvorech literatury řecké a římské. Minucius dovedl dáti svému dílu formu, která je po stránce umělecké staví na roven nejlepším současným výtvorům pohanským, a tak připravil srdce mnohých na přijetí slova božího. Abychom byli spravedliví, nesmíme zapomenout dodati, že ho zápal pro dobrou věc a řečnická nadsázka na několika místech při útocích proti pohanství svedla k přílišnému generalisování, aniž však porušil míru objektivnosti: neboť i Caeciliovi, útočícímu proti křesťanství, vkládá do úst podobné nadsázky. I tato rozvážná objektivnost,prostá zaslepenosti, získávala dozajista dílu oblibu. A Oktavius si pro všechny své dobré stránky zaslouží i dnes té pozornosti, která se mu věnuje v kruzích odborných i laických.
Tento překlad Oktavia, v české literatuře, pokud vím, první, byl pořízen podle komentovaného vydání, které pro sbírku Auteurs chrétiens et paiens uspořádal J. P. Waltzing (Lille-Paris-Bruges 1909)- Mimoto byla s ním srovnána jiná vydání i překlady z doby starší i novější.
F.S.

MARKUS MINUCIUS FELIX: OKTAVIUS
Když jsem se v myšlenkách v skrytu svého nitra probíral vzpomínkami na svého dobrého a věrného druha Oktavia, utkvělo ve mně tak příjemné citové vzrušení, vzbuzené jeho osobou, že mi bylo, jako kdybych se jaksi sám vracel do minulosti, nikoli jen přivolával vzpomínkou to, co uplynulo a prchlo. Neboť jeho obraz se mi tou měrou, jakou byl odňat mému zraku, vryl do srdce, ba téměř až v nejtajnější záhyby vědomí. A nestalo se to bez příčiny, že ve mně ten vynikající zbožný muž zanechal svým odchodem s tohoto světa nesmírnou touhu po sobě: vždyť i on sám planul vždycky ke mně tak vroucí láskou, že se úplně se mnou shodoval svým smýšlením, přijímaje nebo zamítaje totéž co já, nechať šlo o žert či o věc vážnou: byl bys myslel, že se tu jedna duše rozdělila do dvou těl. Tak byl on jediný důvěrníkem mých citů a přání, sám mi byl soudruhem v mých poblouzeních. A když se rozptýlila mlha a já jsem se vynořoval z hlubiny temnot na světlo moudrosti a pravdy, neodepřel    15

mi svého průvodu, nýbrž - což jest ještě slavnější - předstihl mě a byl mi vůdcem. Jak tedy bloudily mé myšlenky celou tou dobou našeho soužití a důvěrného přátelství, spočinula má pozornost zvláště na oné rozmluvě, při níž Quinta Caecilia, vězícího stále ještě v planých pověrách, velmi hlubokým výkladem obrátil na pravou víru.
Přispěchalť do Říma za jakýmsi řízením, i aby mě navštívil, opustiv dům, manželku i děti, jež - a to je u dětí nejroztomilejší - byly teprve v letech nevinnosti a teprve se pokoušely žvatlati - řeč to, jíž právě lámané zvuky klopýta-jícího jazyka dodávají tím více lahody. Nemám dosti slov, abych vylíčil, jak mocnou a jak vášnivou radostí jsem se rozjásal při tomto jeho příchodu, když ještě zvyšovalo velice mé roz-jaření to, že se můj nejmilejší přítel zjevil docela neočekávaně.
Nuže, den či dva dni poté, když jsme již nasytili svou lačnou touhu, jsouce stále pospolu, a pověděli si navzájem, co jsme při obapolné odloučenosti o sobě nevěděli, rozhodli jsme se vyjíti si do Ostie, obce to velmi půvabné, abych mořskou koupelí příjemně a lahodně ošetřil své tělo a pročistil jeho šťávy. Byly bez-

16

toho prázdniny u příležitosti vinobraní, jež přerušily jednání na soudech. Neboť v té době již po horkých letních dnech nastával podzimek se svým mírným počasím. Sotva se tedy rozbřesklo, spěchali jsme k moři na procházku po pobřeží, aby větřík jemně vanoucí osvěžil naše údy a abychom se s neobyčejným potěšením brouzdali v sypkém mořském písku. A tu Caecilius, zpozorovav sochu Serapidovu, pozdvihl, jak to činí pověrčivý lid, ruku k ústům a vtiskl na ni políbení. Tu vece Oktavius: “Nesluší se pro muže řádného, bratře Marku, v této zaslepené nevědomosti prostého lidu zanechávati člověka, který dlí doma i venku stále po tvém boku, a klidně trpěti, aby se za bílého dne klaněl kamenům, třebas v sochy přetvořeným, mastmi zkrope-ným a věnci ozdobeným, když přece víš, že hanba z tohoto poblouznění postihuje neméně tebe než jeho."
Co takto mluvil, minuli jsme již silnici protínající obec a dostihli tak volného pobřeží. Jemné vlny tam omývaly okraj písčiny a urovnávaly ji tak, jako by uhlazovaly cestu k procházce. A jak už bývá moře vždycky neklidné, i při ztišených větrech, třebas nevybíhalo na

17

souši šedými zpěněnými vlnami, přece jsme se tam neobyčejně bavili jeho zpeřenými a křivo-lakými těkavými pohyby, smáčejíce svá chodidla na samém prahu moře, jež střídavě brzy naráželo na naše nohy, omývajíc je svými vlnami, brzy klesajíc a ustupujíc, zase je do sebe vstřebávalo.   
I postoupili jsme zvolna a klidně dále a ubírali se po okraji pobřeží mírně se zahýbajícího, krátíce si cestu hovorem. Hovořil to Oktavius, jenž vyprávěl o své plavbě. Ale jakmile jsme za řeči urazili slušný kus cesty, obrátili jsme své kroky a ubírali jsme se touž cestou zase nazpět. A když jsme přišli k místu, kde lodice vytažené na břeh odpočívaly na podložených kládách, jsouce vyvýšením chráněny před škodlivou vlhkostí půdy, vidíme chlapce hrající si tím, že o závod házeli na moře oblásky. Hraje se to takto: seberou s břehu tenký oblásek ohla-zený vlnobitím, ten oblásek uchopí vodorovně do prstů, skloní se co nejvíce k zemi a zakrouží jím nad vlnami tak, aby se ten hozený kámen buď klouzal po mořské hladině a vy-plouval, šina se klidným pohybem po ní, anebo aby se, narážeje o hřebeny vln, vymršťoval a vynořoval, nadnášeje se v ustavičném poskoku.

18

Ten pak se mezi chlapci pyšnil vítězstvím, čí oblásek doběhl nejdále a nejčastěji povyskočil.
Zatím co jsme tedy byli všichni zabráni tou milou podívanou, Caecilius si jí vůbec nevšímal a nesmál se závodění chlapců, nýbrž byl zticha a rozladěn, a stoje stranou od nás, prozrazoval svým výrazem tváře, že ho něco mrzí. I otázal jsem se ho: “Copak to? Proč u tebe, Caecilie, nevidím tvé obvyklé živosti a postrádám v tvých očích oné jarosti, obvyklé i při věcech vážných?"
Na to on: “Již hodnou chvíli mě mocně sužují a hryží ona slova našeho Oktavia, jimiž se obořil na tebe a vytkl ti nedbalost, aby tak nepřímo tím přísněji obvinil mne z nevědomosti. Nuže, půjdu ještě dále: spor, jejž mám s Oktaviem, týká se celku a je povahy zásadní. Souhlasí-li, abych s ním disputoval jako přívrženec určitého směru samého, dojista brzy sezná, že se snáze disputuje mezi kamarády, než bojuje způsobem vědeckým. Jen usedněme tuhle na onu kamennou zeď, zřízenou k ochraně lázní a vybíhající do širého moře, abychom si mohli odpočinouti od procházky a tím pozorněji disputovati."

19

Po těch slovech jsme si hned usedli, a to tak, že se oni dva posadili s obou stran po mém boku a mne vzali mezi sebe. A to se nestalo z nějaké úslužnosti nebo na důkaz důstojnosti anebo zvláštní cti, poněvadž si přece lidé v přátelství buď jsou od počátku rovni, nebo se jimi stávají; nýbrž proto, abych jako rozhodčí jednak seděl oběma co nejblíže a jim naslouchal, jednak abych odděloval oba rokující, jsa mezi
nimi.
Potom začal caecilius takto: “Ty sice, bratře Marku, nejsi na rozpacích o té věci, o níž my v této chvíli uvažujeme, neboť ses z vlastní zkušenosti pečlivě obeznámil s oběma směry životními a jeden jsi odvrhl, druhý schválil. Ale v této chvíli musíš uzpůsobiti svou mysl tak, abys zachoval nestrannou rovnováhu nejspravedlivějšího soudce a neklonil se k jedné straně, aby se tvé rozhodnutí nezdálo tak plodem tvého smýšlení, jako spíše výsledkem naší disputace.
Tudíž, usedneš-li mi tu jako nějaký člověk neznámý a neznající žádné z obou stran, není nikterak těžké objasniti, že je všechno ve věcech

lidských pochybné, nejisté a vratké a že je všechno spíše pravděpodobné než pravdivá, Tím podivnější jest, že se někteří lidé, pociťujíce nechuť vyzkoumati důkladně pravdu, spíše poddávají slepě jakémukoli mínění, než aby ve svém pátrání s houževnatou pílí pokračovali. Všichni musí tedy cítiti nevoli a rozhořčení nad tím, že se někteří lidé, a to právě takoví, kteří nemají vyššího vzdělání, nejsou zasvěceni do věd, nevyznají se dokonce ani ve znalostech zcela obyčejných, odvažují rozhodně tvrditi něco určitého o vznešenosti celého světa, o níž po všechna století sami filosofové přečetných směrů v nejistotě uvažují až podnes. A to nikoli bez příčiny, poněvadž je lidská omezenost tak vzdálena poznání božského, že ani o tom, co jest umístěno ve výši na nebi nebo ponořeno hluboko pod zemí, není ani dopřáno něco věděti, ani zbožné něco zvídati, a my si právem připadáme dost šťastnými i dost moudrými, známe-li podle onoho starého pověstného výroku mudrcova poněkud důvěrněji sami sebe. Ale když už vybočujeme z hranic svého nízkého obzoru, hovějíce šílenému a pošetilému úsilí, a jsouce uvrženi dolů na zemi, překračujeme v odvážné touze i samo nebe a samy    

20                                                                                                                                                                                        21

hvězdy, nezaplétejme alespoň toto poblouzení ještě lichými a příšernými představami! Snad se na počátku světa zárodky všech věcí seskupily v jevy tak, že příroda sama sebe oplodňovala: kdo tu je bohem-stvořitelem? Snad vznikly údy celého světa tak, že se náhodným setkáním atomů stmelily, rozdělily a utvářely: kdo tu je bohem-strůjcem? Předpokládejme, že praoheň rozpálil hvězdy, že vlastní látka umístila vzdušný prostor ve výši, že zemi tíhou dala podklad dole, že se moře rozlilo po zemi z tekuté pralátky: odkud ty náboženské úzkosti, odkud ty strachy, odkud ta pověrčivost?
Člověk a každý živočich, který se rodí, nabývá dechu a vyspívá, jest jakoby samovolné seskupení pralátek, a do nich se zase každý člověk i každý živočich rozděluje, rozlučuje a rozptyluje. Tak plyne všecko nazpět do svého pramene a všechno se okruhem navrací v sebe samo, bez přispění nějakého strůjce nebo rozhodčího anebo stvořitele. Tak pozorujeme, že shlukováním atomů ohně září stále jiná a jiná slunce, že se vyprcháváním zemských výparů stále tvoří mlhy, a když ty zhoustnou a se srazí, vystupují do výše mraky:

22
spouštějí-li se tyto dolů, stéká déšť, vanou větry, hučí kroupy, anebo srážejí-li se mračna, hřmějí hromy, rudě zaplanou ohně, blesky se kmitají: a ty sklouzají brzy sem, brzy tam, na hory se řítí, do stromů perou, bez výběru zasahují místa posvátná i světská, do lidí hříšných a často i do zbožných bijí. Nač mám mluviti o vrtkavých a nejistých bouřích, při nichž se s prudkostí bez ladu a skladu zmítají všechny věci? O tom, jak se při ztroskotáních mísí osudy, matou zásluhy dobrých i zlých ? Jak při požárech hynou nevinní s vinnými? A když jest ovzduší zamořeno zkázonosnou nákazou, jak všichni bez rozdílu umírají? A když běsní požár války, jak právě lidé lepší smrti podléhají? A také za míru jsou ničemní nejen postaveni naroveň lidem lepším, nýbrž bývají i uctíváni, takže si člověk u většiny z nich není jist, má-li zatracovati jejich špatnost či přáti sobě jejich štěstí. Kdyby byl svět vskutku řízen boží prozřetelností a rozhodováním nějaké vyšší bytosti, nikdy by se nebylo dostalo Falaridovi a Dionysiovi královského trůnu, nikdy Rutiliovi a Kamillovi vyhnanství, nikdy Sokratovi jedu. Hle, plodonosné stromy, hle, obilí již žlout-

23

noucí, hrozny již plné šťávy jsou ničeny lijákem, potloukány kroupami! Tou měrou buď se nám skrývá a tají nejistá pravda, anebo - čemuž lze spíše věřiti- panuje proměnlivým a vratkým osudům náhoda prostá zákonitosti. Vládne-li tedy buď zřejmá náhoda, nebo ne-zřejmá nějaká podstata světa, oč pietnější a lepší jest za vůdkyni pravdy přijímati nauku otců, zachovávati v úctě zděděné představy náboženské, uctívati bohy, kterých ses naučil od rodičů spíše báti, než je důvěrněji poznávati, a nerozhodovati o vyšších mocnostech, nýbrž věřiti starším pokolením, jimž se za dob ještě mladých, takřka při narození světa dostalo toho, že měli bohy buď za své příznivce anebo za své krále! Proto také vidíme, že mají po všech říších, provinciích a městech jednotlivci své národní posvátné obřady a uctívají bohy místní, jako Eleusinští Cereru, Frygové Velkou Matku, Epidaurští Aeskulapia, Chaldejci Bela, Aštartu Syrové, Dianu Taurové, Galové Mer-kuria, Římané pak všechna božstva dohromady.
Tak zabrala jejich moc a autorita obvod celého světa, tak rozšířila svou svrchovanost až za dráhy sluneční a hranice samého Oceánu, zatím

24

co lidé uplatňovali v bojích statečnost, spojenou s úctou k bohům, zatím co chránili svého města kultovními obřady, cudnými pannami, hojnými poctami a tituly kněžskými; zatím co, jsouce obleženi a až na samo Kapitolium zatlačeni, ještě bohy uctívali, od nichž by se byl jiný již odvrátil pro jejich hněv, a bitevními řadami Galů, podivujících se odvaze plynoucí z víry, kráčeli bezbranní, ale obřadním rouchem ozbrojeni; zatím co v dobytých hradbách nepřátelských ještě v zanícení vítězném uctívali přemožená božstva, zatím co se všech stran shledávali cizí bohy a přijímali je za své, zatím co stavěli oltáře i bohům neznámým a duchům zemřelých. Takto, přejímajíce náboženská zřízení všech národů, .získali si také nadvládu nad nimi. Od té doby nastalo nepřerušené trvání citu náboženského, jež se dlouhou dobou neztenčuje, nýbrž zesiluje: neboť starověk propůjčuje zpravidla obřadům a svatyním tolik svatosti, kolik starobylosti jim může dodati.
Ale naši předkové - neboť se nerozpakuji prozatím sám ustoupiti a tak se dopustiti snad omylu omluvitelnějšího - nikoli nazdařbůh se zabývali horlivě pozorováním augurií, vyzví-

25

dáním z vnitřností, zaváděním posvátných obřadů a zasvěcováním svatyní. Jen si všimni dějinných vzpomínek, zaznamenaných v knihách: tu shledáš, že zaváděli posvátné zvyky veškerých kultů proto, aby se buď odvděčovali za shovívavost boží, nebo aby byl odvrácen boží hněv buď hrozící, nebo již zjítřený a zuřící. To dosvědčuje Idská Matka bohů, jež svým příchodem podala důkaz o cudnosti jedné paní římské a město zbavila strachu před nepřáteli. To dosvědčují sochy bratří Kastora a Polluka, zřízené k jejich poctě v jezeře, sedících na koni, tak jak se zjevili: ti oznámili, sotva dechu popadajíce, na zpěněných koních, z nichž se kouřilo, vítězství nad Persem ještě téhož dne, kdy bylo s jejich přispěním vybojováno. To dosvědčuje i ta věc, že byly na pokyn daný ve snu jednomu plebejovi opětovány slavnostní hry uraženého Jova; i úspěšné sebeobětování Deciů to dosvědčuje; dosvědčuje to i Kurtius, jenž bud hmotou svého koně anebo obětinami, které byly za ním naházeny, vyrovnal hlubokou zející propast.
Častěji také, než nám bylo milé, dokázala přítomnost bohů i ta věc, že bylo pohrdnuto auspicii. Tak jest Allia jménem neblahým, tak

26
jest to, co se stalo Klaudiovi a Juniovi, nikoli bitvou s Puny, nýbrž příšerným ztroskotáním. A aby jezero Trasimenské vzrostlo a zbarvilo se hrozně římskou krví, pohrdl Flaminius au-gurii; a abychom museli na Parthech vymáhati nazpět své prapory, vysmál se Krassus kletbám nepříznivých znamení, jichž si zasloužil. Pomíjím dávné události, jichž je takové množství, nedbám zpěvů básníků o narozeninách bohů, darech a odměnách jimi dávaných, přecházím i předpovědi osudu dané věštírnami, aby se vám snad ty věci pro svou starobylost nezdály až příliš báječnými. Ale upni svůj zrak na chrámy a svatyně bohů, kterými jest římská obec chráněna i krášlena: jsou spíše vznešené bohy, kteří v nich přebývají, jsou přítomni a usedlí, než bohaté vnější výzdobou, odznaky a obětními dary.
Proto také věštci bohem naplnění a s ním spojení prorokují věci budoucí, poskytují možnosti vystříhati se nebezpečenství, léčiti nemoci, naděje sklíčeným, pomoci ubohým, útěchy v nehodách, ulehčení v útrapách. Také ve spánku vídáme, slýcháme a poznáváme bohy, jež za dne bezbožně popíráme, odmítáme a při nichž křivě přisaháme.

27

Trvá-li tedy bezpečný souhlas všeho lidstva o jsoucnosti nesmrtelných bohů, byť byla nejistá jejich podstata a původ, nemohu snésti, aby se někdo s takovou troufalostí a s tak bezbožnou jakousi osvíceností nadýmal a snažil se toto náboženské přesvědčení, tak starobylé, tak užitečné a tak prospěšné, mařiti nebo oslabovati. Nechať si byl takový onen pověstný Theo-doros Kyrenský, nebo před ním již Diagoras Melský, jemuž dal starověk příjmení Bezbožný (ti oba tvrdili, že není bohů, a tak nadobro vyhostili všechen strach, jímž jest lidstvo ovládáno, i veškeru úctu k bohům): přece touto bezbožnou naukou pafilosofickou nedosáhnou nikdy nějakého jména a vlivu. Jestliže Protagoru, rozmlouvajícího o božstvu spíše na základě rozumových úvah než bezbožně, Athéňané vyhnali ze svého území a jeho spisy ve shromáždění lidu spálili, jakže, nemáme my hořce žalovati na to, že lidé - dovolíte mi přece, abych projevil otevřeně svůj zápal pro věc, které jsem se ujal - že tedy, jak pravím, lidé bídné, nedovolené a zoufalé roty úkladně napadají bohy? Lidé, kteří sehnali dohromady nevědomce z nejhorší lidské spodiny a lehkověrné  ženy, slabostí  svého  pohlaví

 k bludům náchylné, a zřizují bohaprázdné spiklenecké sdružení chátry, jež se za nočních shromáždění, slavnostních postů a kanibal-ských hodů sbratřuje nikoli k nějakému posvátnému obřadu, nýbrž k zločinu, ten pronárod v úkrytech žijící a světla se štítící, na veřejnosti němý, ale ve svých koutech tuze řečný! Na chrámy hledí s pohrdavou lhostejností jako na hroby, plijí na bohy, obřadům se smějí, říkají, že jsou kněží politování hodni, ač jsou sami, lze-li to říci, hodni politování, úřady a úředním šatem opovrhují, ač jsou sami polonazí! O té úžasné pošetilosti a neuvěřitelné troufalosti! Pohrdají mukami na tomto světě, strachujíce se nejistých a budoucích; a bojíce se zemříti po smrti, nebojí se zemříti v tomto životě: tak v nich oklamává naděje strach a konejší je útěchou na jakýsi nový život. A jak se už všelikému neřádu dařívá obyčejně lépe, zatím co se zkáza mravů den ze dne více rozlézá, bujejí už ona odporná obětiště té bohaprázdné společnosti po celém světě. Z kořene by měla býti vyrvána a prokletím stižena ta rota! Poznávají se podle tajných znamení a odznaků, milují se navzájem, skoro dříve než se poznají. Houfně také mezi sebou provozují

28

29

cosi jako kult rozkoše a nazývají se bez rozdílu bratřími a sestrami, aby se dokonce z jejich obyčejného smilstva s přijetím těch posvátných jmen stávalo krvesmilstvo. Tak se jejich prázdná a ztřeštěná pověra holedbá zločiny! A kdyby tu nebyla podkladem skutečnost, nevyprávěla by o nich bystrá pověst věci nejni-čemnější a takové, že o nich nelze člověku hovořiti, aniž dříve požádal za prominutí. Do-slýchám se, že jest u nich zasvěcena hlava prasprostého dobytčete, totiž osla, a oni že ji v jakési absurdní víře uctívají: věru, bohoslužba důstojná takových mravů, kterých je výplodem! Jiní o nich vyprávějí, že zbožňují genitálie svého představeného a kněze, a tak jakoby uctívají tvůrčí sílu svého Otce: nevím, je-li to pravda, ale dojista souhlasí toto podezření s jejich tajnými nočními obřady! A kdo vykládá, že jest předmětem jejich obřadů člověk, potrestaný za zločin nejvyšším trestem, a zkázo-nosné dřevo kříže, připisuje jim kult, jenž se hodí k lidem ničemným a zločinným, takže by uctívali to, čeho si zaslouží. Dále jest právě tak zatracení hodno jako známo vyprávění o tom, jak zasvěcují své nováčky. Nemluvně pokryté špaldou, aby byli oklamáni

lidé nedosti opatrní, jest předkládáno tomu, kdo jest zasvěcován. Nováček jest nahrnutou špaldou zlákán, jako by měl do ní neškodně bodati, a to nemluvně jest jeho skrytými a tajnými ranami usmrcováno. A jeho krev - jaký to zločin! - oni lačně lízají, jeho údy si jako o závod rozdílejí, tou obětí se sbratřují, tímto spo-luvědomím zločinu se zavazují k vzájemnému mlčení. Takové obřady jsou hnusnější než jakákoli svatokrádež!
A co dělají na své hostině, je známo; obecně o tom všichni mluví, a dosvědčuje to také řeč našeho Frontona z Cirty. V slavnostní den se scházejí k hodům se všemi dětmi, sestrami, matkami, lidé všeho pohlaví a všeho věku. Tam pak po hojných hodech, jakmile nabyla hostina ohnivosti a vzplanul žár neřestného chtíče opilostí vznícený, pes přivázaný ke svítilně jest soustem předhozeným na větší vzdálenost, než kam sahá šňůra, na niž jest připoután, vydraž-ďován k tomu, aby se po něm hnal a skákal. Tak jest světlo, zrádný to svědek, převráceno a zhašeno, a oni se za nestoudných temnot vrhají ve spojení zločinné vášně beze všeho výběru; a třebas ne všichni skutkem, spoluvědomím jsou všichni stejně poskvrněni, poněvadž vše,

30

31

co se může přihoditi v jednání jednotlivců, odpovídá touze všech dohromady. A což dále to, že celému okrsku zemskému, ba samému světu i s jeho hvězdami hrozí požárem a usilují o jeho zhroucení, jako kdyby buď mohl věčný řád přírody, zakládající se na božských zákonech, býti porušen anebo svazek všech živlů roztrhán, nebeské složení rozloučeno a tahle obrovská stavba, jež svět a zemi drží pohromadě a obkličuje, v základech pod-ryta. A nemajíce dosti na té šílené domněnce, přitkávají a připojují k tomu ještě babské povídačky: říkají, že prý po smrti, když se proměnili v prach a popel, znovu povstávají k životu a s neuvěřitelnou sebedůvěrou věří navzájem svým lžím: člověk by myslil, že už skutečně o-žili! Dvojí to zvrácenost a dvojnásobná šílenost, nebi a hvězdám, jež opouštíme tak, jak jsme je nalezli, vyhlašovati smrt, a sobě, zemřelým a uhaslým, kteří se přece rodíme a zanikáme, slibovati věčný život!
Proto také patrně zatracují hranice a odsuzují pohřbívání ohněm, jako kdyby se každé tělo, třebas by bylo odňato plamenům, přece lety a dobou nerozpadalo v hlínu, a jako kdyby nebylo lhostejné, zda je rozsápají šelmy, pohltí
32
moře, pokryje země nebo stráví oheň. Vždyť je pro mrtvoly, mají-li ještě nějaký cit, každý způsob pohřbu mukou, a nemají-li citu, je pro ně každý způsob pohřbu dobrodiním již tím, že jsou rychle stráveny. Jsouce ošáleni tímto bludem, slibují sobě jakožto lidem dobrým po smrti blažený a stálý život, ostatním pak jakožto lidem nespravedlivým věčný trest. Měl bych k tomu mnoho co poznamenati, kdybych ve svém výkladě nespěchal. Ze jsou spíše oni sami nespravedliví, nenamáhám se ani vykládati, už jsem o tom vyložil. A přece, i kdybych připustil, že jsou spravedliví, přece jest podle mínění většiny vina anebo nevinnost přičítána osudu, a to je také vaše souhlasné tvrzení. Neboť cokoli konáme, to jiní připisují osudu a vy bohu. Tak tvrdíte, že pudí k vaší sektě lidi nikoli dobrovolné rozhodnutí, nýbrž že jsou vyvoleni. Představujete si tedy nespravedlivým soudce, jenž u lidí trestá jejich los a nikoli jejich vůli. Ale rád bych zvěděl, zda člověk povstává s tělem či bez těla, a s jakým tělem: se svým původním či s obnoveným? Bez těla? To není, pokud vím, ani duch ani duše ani život. Se svým původním tělem? Ale to jest již dávno rozpadlé. Rodí se
33

tedy nový člověk, neobnovuje se onen člověk dřívější!
Ale tak veliká doba již uběhla, nesčetná staletí uplynula: a zdažpak se kdy jeden jediný člověk navrátil z říše mrtvých, třebas jen s tou podmínkou jako Protesilaus, s dovolením pobýti tu aspoň několik hodin, anebo třebas jen proto, abychom měli pro tu víru nějaký doklad? Tohle všechno jsou výplody zvrácené fantasie, nejapné útěchy, jimiž si pohrávají klamaví básníci, aby dodali svým výtvorům sladkosti, a vy, příliš lehkověrní ve svého boha, vy jste to jen hanebně přetvořili. A ani z přítomnosti alespoň nečerpáte zkušenost o tom, jak vás šálí liché tužby, plynoucí z planého slibování. Nešťastníci, dokud jste ještě živi, uvažujte o tom, co po smrti nastává! Hle, jedna část vašeho tábora, a to ona větší a lepší, jak říkáte, žijete v nouzi, mrznete, trpíte námahou, hladem, a bůh to připouští, ignoruje, nechce anebo nemůže pomáhati svým lidem: tak je buď slabý anebo nespravedlivý. Ty, jenž sníš o posmrtné nesmrtelnosti, když tebou zachvívá nebezpečenství, když tě spalují horečky, když jsi drásán bolestí, ještě si neuvědomuješ svůj  osud? Ještě nepoznáváš

svou. křehkost? Aniž tomu chceš, jsi, nešťastníku, usvědčován ze slabosti, a ty se k ní nechceš přiznati!
Ale pomíjím obecné bolesti. Jen se však podívejte: vyhrůžky, popravy, muka a kříže -nikoli takové, které mají být uctívány, ale takové, na které je třeba vstoupiti - ba i ohně, jež vy nejen předpovídáte, ale jichž se i bojíte-toho všeho se vám dostává. Kde tu jest onen bůh, jenž může pomáhati bytostem ožívajícím, ale žijícím nikoli ? Zdaž Římané bez vašeho boha nevládnou, nekralují, nevyužívají celého světa a nejsou pány nad vašimi přívrženci ? Vy se však, jsouce zatím plni úzkosti a starostí, zdržujete ušlechtilých požitků, nenavštěvujete divadel, neúčastníte se slavnostních průvodů, vyhýbáte se veřejným hostinám, s ošklivostí se odvracíte od posvátných závodů, pokrmů, z kterých první část věnována bohům, i nápojů, z kterých ulito na oltáře. Tak se obáváte bohů, které popíráte. Nevěnčíte si hlavy květy, nešlechtíte svého těla voňavkami: pro mrtvoly uchováváte vonné masti, věnců ani hrobům nedopřáváte, jste bledí a ulekaní, hodni slitování, ale našich bohů. Tak vy, nešťastníci, ani neožíváte po smrti, ani na světě nežijete.

34

35

Je-li ve vás tedy jen trošku moudrosti anebo ostychu, přestaňte prozkoumávati oblasti nebeské i osudy a tajemství světa! Postačí dívati se na to, co jest před nohama, zvlášť jde-li o lidi neučené, nevychované, nevzdělané a sprosté, jimž není dopřáno rozuměti politickým poměrům, a tím spíše jest odepřeno hovořiti o věcech božských! Máte-li však chuť filosofovati, nechať každý z vás, cítí-li se tak velikým, napodobuje, bude-li s to, Sokrata, nejpřednějšího mudrce! Jest známo, co odpovídal, kdykoli se ho dotazovali i na věci nebeské: co je nad námi, po tom nám  nic není. Právem si tedy zasloužil od věštírny osvědčení, že jest jedinečně moudrý. Co postihla věštba, to také postihl on: že totiž byl nad všecky lidi vyvýšen nikoli proto, že by byl všechno poznal, nýbrž proto, že dospěl k poznání, že neví nic. Přiznati svou nevědomost je tedy největší moudrost. Z tohoto pramene vyplynula pak bezpečná skepse v nejvyšších otázkách, jevící se u Arkesilaa a o mnoho později u Karneada, Pyrrhona a většiny akademiků- filosofická to metoda, podle níž mohou filosofovati jak lidé neučení bez nebezpečenství, tak lidé učení se slávou. A což

váhavé jednání lyrika Simonida, zdaž si nezaslouží všeobecného podivu a následování? Když se tohoto Simonida tyran Hiero tázal, co soudí o bozích a jaké si je představuje, vyžádal si nejprve na rozmyšlenou jeden den, nazítří si tu lhůtu prodloužil na dva dny a potom, když byl upomínán, připojil další lhůtu tak dlouhou. Když se konečně tyran dotazoval, co je příčinou takových průtahů, odpověděl onen básník: to, že je mu pravda tím temnější, čím déle po ní pátrá.
Také podle mého mínění je třeba to, co jest pochybné, zanechati tak, jak to jest, a když o tom přemýšlí tolik vynikajících mužů, nepronášeti o tom nerozvážně a troufale jednostranný úsudek, aby bud nebyla zaváděna babská pověra anebo podkopáván veškeren náboženský cit."
Takto promluvil caecilius, a usmívaje se (neboť prudký a mocný tok řeči ulevil jeho vzdutému rozhořčení) dodal: ,,Má-li pak odvahu něco na to odpověděti Oktavius, člověk rázu Plautova, první z mlynářských chasníků, ale poslední z filosofů?" “Přestaň  si  z  něho  tropiti smích," pravím.

36

37

“Neboť není slušno podle přesného pořádku řeči, abys jásal dříve, než se obě strany plně vymluví, zvláště když váš slovní spor usiluje nikoli o pochvalu, nýbrž o pravdu. Ačkoli mi tvá řeč neobyčejně polahodila jemnou barvitostí, přece na mne působí - nikoli při této debatě, nýbrž vůbec při diskusích - hlouběji to, že se obyčejně podle sil rozmlouvajících a podle moci jejich výmluvnosti objevuje pravda, byť zcela průhledná, v jiném světle. Je dobře známo, že se to přihází pro poddajnost posluchačů: ti jsou svůdným kouzlem slov odváděni od toho, aby upínali svou pozornost na věci, a bez výběru přisvědčují všemu, co jest řečeno, a neodlišují správné od klamného, nevědouce, že se třeba v tom, co jest neuvěřitelné, tajívá pravda a v tom, co je podobno pravdě, lež. A tak čím častěji věřívají bezpečným tvrzením, tím hojněji bývají usvědčováni z omylu těmi, kdo se ve věci lépe vyznají. A tu, když byli stále šáleni nerozvážností, vinu svého úsudku přenášejí v stížnost na to, že je pravda nejistá, aby tak odsoudili všechny názory a tak raději vše ponechali v nejistotě, než aby pronesli určitý úsudek o věcech klamných. Musíme tedy pečovati o to, abychom nebyli

38

stíháni stále odporem proti všem řečem vůbec, jako se tak často lidé prostšího rázu stávají tak divokými, že lidi proklínají a nenávidí. Neboť jsouce lehkověrní bez všeliké opatrnosti, bývají zaskočeni těmi, které pokládali za dobré; potom upadají v podobný blud, stanou se již podezíravými ke všem a jakožto nešlechetných se obávají i těch, které mohli seznati jakožto lidi nejlepší.
Proto tedy, poněvadž se o každé věci hovořívá s dvou stran a s jedné strany obyčejně bývá pravda temná, na druhé straně pak neobyčejná vytříbenost, jež nezřídka hojností slov dosahuje dojmu věrohodných důkazů, proto buďme tedy my opatrní a co nejbděleji uvažujme každou jednotlivost, abychom mohli sice chváliti vtipné obraty, ale vybrati si, schváliti a za své přijmouti to, co jest správné." “Uchyluješ se," pravil Caecilius, “od povinnosti svědomitého soudce: jeť velmi nespravedlivé oslabovati pádnost mé řeči vsunutím velmi závažného projevu, když to přece má být Oktavius, jenž má jednotlivé body, nedotčené a neoslabena, vyvraceti, je-li mu to možno." “To, nač si stěžuješ," pravím, “pronesl jsem, nemýlím-li se, v prospěch společný, abychom

39

úzkostlivou zkouškou odvažovali svůj úsudek nikoli podle proudu výmluvnosti, ale podle pevné ceny věcí samých. Nesmíme však, jak si naříkáš, již déle odvraceti pozornost, když je přece možné v úplném tichu naslouchati odpovědi našeho Januaria, jenž si toho již živě přeje."
A OKTAVIUS ZAČAL: “Budu zajisté mluviti, pokud to bude v mé moci, a ty mi musíš horlivě pomáhati, abychom tu skvrnu přetrpkých urážek smyli proudem pravdivých slov. Hned s počátku nemohu zastříti, že jest mínění mého Natala bludné, těkavé a kluzké a tak se kolísalo, že je nutno býti na rozpacích, zda snad bylo zmateno z prohnané chytrosti, či omylem se potácelo. Neboť střídavě prohlašoval, brzy že věří v bohy, brzy zase že o nich pochybuje, aby byl účinek mé odpovědi tím nejistší, že by spočíval na nejistém základě. Ale u svého Natala nechci předpokládati prohnanost, nevěřím tomu: jeho poctivé povahy jest vzdálena prohnaná sofistika. Nuže, čím to tedy? Jako člověk, který nezná pravé cesty, jakmile se, jak se stává, jedna cesta

40
štěpí v několik, neznaje cesty vězí v úzkých a netroufá si ani jednu z nich vyvoliti, aniž všechny uznávati za správné: tak se také u člověka, který nemá pevného kriteria pro pravdu, tříští jeho nejisté mínění podle toho, jak která nespolehlivá domněnka se mu namane. Není tedy divu, zmítá-li se Caecilius stále jako v příboji a proudu protiv a odporů. Aby tomu napříště již tak nebylo, chci jeho pronesená slova, třebas si navzájem odporují, usvědčiti a vyvrátiti jedinou dokázanou a osvědčenou pravdou. Tak nebude muset do budoucna býti v pochybnostech aniž se kolísati.
A poněvadž se můj bratr bouřlivě vyslovil v ten smysl, že těžce nese, hněvá se, horší a rmoutí nad tím, že lidé nevzdělaní, chudí a nevědomí rozmlouvají o věcech nebeských, nechať si uvědomí, že jsou všichni lidé bez rozdílu věku, pohlaví a důstojnosti zrozeni se schopností a obratností rozumovou a vnímací, a že nedosáhli moudrosti náhodou, nýbrž že jest jim od přírody vštípena; dokonce že sami filosofové anebo jiní mužové, kteří vědeckými vynálezy zanechali v dějinách po sobě památku, dříve než si získali důvtipem své mysli slavné jméno, byli pokládáni za lidi sprosté, neučené,

41

polonahé; a že boháči, spoutaní svým majetkem, spíše shlížejí na zlato než vzhlížejí k nebi, kdežto chudobní našinci nejen vymyslili rozumné učení, ale filosofické vzdělání také odevzdali ostatním.
Z toho jest zjevno, že se nadání nedostává bohatstvím ani nezískává studiem, nýbrž rodí se zároveň s utvářením ducha. Nic se tedy není třeba horšiti a rmoutiti nad tím, jestliže kdokoli po božských věcech pátrá, tvoří si své mínění a to pronáší: vždyť se přece nehledí na autoritu toho, kdo rozmlouvá, nýbrž na správnost právě toho, o čem se rozmlouvá. Ba dokonce, čím bývá řeč neumělejší, tím skvělejší bývá soudnost, poněvadž není zkrášlována nádherou výmluvnosti a půvabu, nýbrž tak, jak jest, bývá udržována měřítkem správnosti. A nemám nic proti tomu, pokusil-li se Caecilius vytýkati jako jednu z hlavních věcí to, že má člověk znát sebe a že se má ohlížeti po tom, čím jest, odkud jest a proč jest: zda vznikl sloučením živlů či harmonií atomů, nebo byl spíše Bohem stvořen, zformován a duší nadán. Ale to právě nemůžeme vypátrati a rozřešiti bez prozkoumání vesmíru, poněvadž jsou oba ty obory tak těsně spojeny a spjaty, že neznáš podstaty člově-

čenství, nevyšetříš-li pečlivě podstatu božství, a nemůžeš dobře spravovati stát, nepoznáš-li tento všeobecný státní organismus vesmíru; zvláště když se lišíme od divokých zvířat právě tím, že ona, jsouce skloněna a k zemi schýlena, nejsou zrozena k ničemu jinému, leč aby před sebou viděla píci, kdežto my, majíce tvář vzpřímenu, pohled upřený k nebi a jsouce nadáni řečí a rozumem, jimiž Boha poznáváme, postihujeme a napodobíme, my ani nemůžeme, ani nesmíme ignorovati nebeskou nádheru, bijící v naše oči a smysly. Vždyť by bylo přímo jako obrovské znesvěcování hledati na zemi to, co máš nalézti ve výši.
Tím spíše se mi zdá, že lidé, kteří učí, že tato dovedná stavba celého světa byla nikoli provedena božským rozumem, nýbrž shlukla se namátkou z jakýchsi drobtů spolu souvisících, že ti lidé nemají mysli, smyslové schopnosti, ba ani očí. Neboť co může býti tak zřejmé, tak uznané a tak jasné, pozdvihneš-li oči k nebesům a podíváš se, co je dole a kolem, jako to, že jest nějaká vyšší bytost, nadaná vynikající duševní silou, od níž jest všechna příroda oživována, uváděna v pohyb, živena a řízena ? Pohleď na samo nebe, do jaké šíře se rozpíná,

42

43

jak chvatně se otáčí, ať už se každé noci zdobí hvězdami, ať už je za dne osvětlováno sluncem: hned poznáš, jak se v něm projevuje podivuhodné a božské umění nejvyššího Ředitele, jenž vše udržuje v rovnováze. Pohleď i na rok, jak vzniká oběhem slunečním, a na měsíc pohled, jak jej určuje luna přibýváním, ubýváním a mizením! A co mám říci o střídání temnot a světla, stále se opakujícím, aby se nám střídavě dostávalo možnosti pracovati a odpočívati? Obšírnější výklad o nebeských tělesech jest ovšem třeba ponechati hvězdářům, ať už určují běh plavby, ať udávají čas orby a žní. Tyto jednotlivosti nejen k tomu, aby byly stvořeny, aby se daly a byly uspořádány, potřebovaly nejvyššího Tvůrce a dokonalého rozumu, ale bez nejvyššího důvtipu a rozumové schopnosti jich ani nelze postihnouti, prohlédnouti a pochopiti. A dále! Střídá-li se pořadí ročních dob a úrody s pravidelnou proměnlivostí, zdažpak nesvědčí o svém původci a zakladateli stejně jaro se svými květy jako léto se svými žněmi a milé zralé plody podzimní a potřebná úroda oliv v zimě ? Tento pořádek by se snadno zmátl, kdyby nespočíval na podkladě největší inteligence. A o jaké prozřetelnosti, aby nebyla jen dvě po-

časí, aby zima nespalovala svými mrazy anebo léto nezpražovalo svým žárem, svědčí vsunouti mezi ně střední mírné počasí podzimku a jara, aby tak rok,vracející se po svých stopách, plynul nepozorovanými a neškodnými přechody! Upni svou pozornost na moře: břehem jest udržováno v mezích! Podívej se na kterýkoli strom, jak přijímá život z útrob země! Pohleď na oceán: střídavě se vzdouvá a opadává! Podívej se na prameny: prýští jakoby z žil nikdy nevysychajících! Viz řeky: plynou toky věčně pohyblivými!
Nač mám mluviti o strmých horách vhodně rozložených, o zvlněných pahorcích, prostírajících se rovinách? Či nač mám mluviti o mnohotvárném způsobu, jak se živočichové navzájem brání ? Jedni že jsou ozbrojeni rohy a parohy, jiní opatřeni zuby jako ohradou, jiní na nohách kopyty, jiní ostrými ostny, jiným zjednává svobodu rychlost nohou anebo se vznášejí na křídlech?
Zvláště pak sama krása naší podoby svědčí o Bohu jakožto výtvarném umělci: přímá postava, tvář vzhůru obrácená, oči uložené na nejvyšší části jako na hlídce a všechny ostatní smysly jakoby v hradě umístěné.

44

45

Bylo by obšírné probírati všechny jednotlivosti. Není na lidském těle jediného údu, aby nebyl buď pro nutnou potřebu anebo pro ozdobu; a co jest podivu hodnější, všichni lidé mají týž tvar, ale jeden každý přece své zvláštní odchylné rysy. Tak se jevíme všichni navzájem podobnými, a přece se shledává, že jsme jeden druhému nepodobni.
A což způsob, jakým se rodíme ? Není-liž roz-plozovací pud dán Bohem, i to, aby se prsy nalévaly mlékem, když plod dozrává, a aby útlý zrozenec vyrůstal, jsa živen hojným mléčným mokem ?
Ale Bůh pečuje nejen o celek, nýbrž také o jednotlivé jeho části. Britanie má nedostatek slunce, ale jest osvěžována teplotou moře, jež ji oblévá. Suchost Egypta mírní řeka Nil, Mesopotamii jest Eufrat náhradou dešťů a o řece Indu se říká, že Východ nejen zavlažuje, ale i osévá. Kdybys vstoupil do nějakého domu a uviděl tam vše pěkně zařízeno, uspořádáno a ozdobeno, dozajista bys byl přesvědčen, že jej spravuje nějaký pán, a ten že je mnohem lepší než ony pěkné věci. Tak také když v tomto světovém domě postihneš na nebi i na zemi prozřetelnou péči, pořádek a zákonitost, bud přesvědčen, že
46

jest nějaký Pán a Otec vesmíru, krásnější nad samy hvězdy a části celého světa. Ale snad, poněvadž není pochybnosti o prozřetelnosti, pokládáš za potřebné zkoumati, zda jest nebeská říše řízena mocí jediné bytosti či rozhodováním bytosti velmi četných. Ale to není těžké objasniti člověku uvažujícímu o vládních formách pozemských, jež dozajista mají svůj vzor na nebi. Kdyže se společná vláda buď začala úplně poctivě anebo skončila bez prolé-vání krve ? Pomíjím Peršany, věštící si vládu ze zařehtání koní, a přecházím i tu zapadlou bajku o dvojici thébských bratří. Ale velmi známé jest vyprávění o tom, jak byl jeden z bratří dvojčat zabit pro vládu nad pastýři a chatrčí. Po celém světě jsou rozhlášeny války mezi zetěm a tchánem, a osud tak velké říše neposkytl dosti místa pro dva lidi.
Poohlédni se dále! Jedinou královnu mají včely, jediného vůdce stáda bravu, stáda skotu jediného velitele. A ty bys věřil, že se na nebi nejvyšší důstojnost rozděluje, že se tříští celá moc oné pravé a božské vlády? Vždyť je přece zjevno, že Bůh, Otec všeho, nemá počátku ani konce - On, jenž poskytuje vznik všem věcem, sobě věčnost, jenž byl před světem sám sobě
47

světem, jenž všechno, co jest, slovem nařizuje, rozumem pořádá, svou silou dovršuje. On nemůže býti viděn, jsa příliš světlý pro lidský zrak, ani nahmatán, jsa příliš jemný pro hmat, aniž změřen, jsa pro smysly příliš velký, nekonečný, nesmírný a jen sám schopen znáti vlastní velikost. Ale naše inteligence je příliš úzká, aby ho pochopila, i oceňujeme ho tehdy po zásluze, pravíme-li, že ho nelze oceniti. Řeknu, jak to myslím: Kdo myslí, že zná velikost Boha,zmenšuje ji; a kdo ji nechce zmenšovati, netroufá si ji znáti. A nehledej ani jména pro Boha: Bůh jest jeho jméno. Tehdy jest třeba názvů, když má býti zvláštními a příslušnými označeními rozlišeno množství na jednotlivé bytosti; ale Bůh, jenž jest jediný, má název Bůh jako nedělitelný celek. Nazvu-li ho Otcem, představoval by sis ho snad tělesným, nazvu-li ho Králem, měl bys na mysli pozemského, nazvu-li ho Pánem, chápeš ho dojista jako bytost smrtelnou. Odmysli si přídavky záležející v jménech a uvidíš ho v plném jeho jasu.
Co říci tomu, že mám o této představě souhlasné mínění všech lidí? Slyším prostý lid: když vzpínají ruce k nebi, neříkají nic jiného

leč ,Bůh', ,Bůh jest velký', ,Bůh jest pravdivý', ,dá-li Bůh'. Je to přirozený výraz prostého lidu či řeč křesťana vyznávajícího svou víru? I ti, kdož uznávají Jova za svrchovaného pána, klamou se v jménu, ale souhlasí v tom, že jest jediný Vladař.
Slyším také básníky, jak hlásají, že jest jeden ,otec bohů a lidí' a že se mysl smrtelníků u-tváří podle toho, jaký den přivede ,otec všeho'. A což Maro z Mantovy ? Zdaž nemluví ještě jasněji, přesněji a pravdivěji, že ,od prvopočátku živí nebe i země' a ostatní údy světa ,duch, jenž jest uvnitř, a v pohyb je uvádí inteligence rozlitá do nich, a odtud že má svůj vznik rod lidí i zvířat', a všechny jiné oživené bytosti? Týž básník na jiném místě onu inteligenci a ducha nazývá Bohem. Jeho slova znějí takto:
,Neboť bůh prý proniká všudy,
všechněmi zeměmi, oblastmi moře i hlubinou nebes;
z něho je člověk i zvíře
a z něho jsou deště i ohně.' A zač jiného prohlašujeme Boha my, ne-li za Inteligenci, Rozum a Ducha? Přehlédněme, prosím, nauku filosofů: shledáš,

48

49

že se sice vyjadřují rozličně, ale ve věci samé že se souhlasně scházejí v této jediné myšlence. Opomíjím ony samorostlé staré muže, kteří si svými výroky zasloužili názvu lidí moudrých. První ze všech budiž uveden teprve Thales Milétský, jenž první ze všech rozmlouval o věcech nebeských. Tento pak Thales Milétský pravil, že jest prapočátkem světa voda, Bůh pak že jest onen rozum, jenž vše z vody vytvořil. Tato teorie o vodě a duchu jest snad příliš hluboká a vznešená, aby ji mohl vynalézti člověk, je to snad zjeveno Bohem: ale přece vidíš, že se první předák filosofický ve svém mínění úplně shoduje s námi. Anaximenes poté a později Diogenes z Apollonie stanoví, že vzduch jest nekonečný a nesmírný bůh: také jejich shodné mínění o božstvu je tedy podobné. Ana-xagoras praví, že uspořádání světa a jeho pohyb jest dílo nekonečného Rozumu, a Pythagorovi jest bůh duch, jenž prochází a jest rozpjat celým vesmírem a z něhož se dostává života i všem bytostem nadaným životem. O Xenofanovi jest známo, že prohlašuje za boha nekonečný světový celek nadaný rozumem. Antisthenes praví, že jest sice mnoho bohů lidových, ale jediný nade všechny vynikající, Příroda; a
50

Speusippos zná boha jakožto oduševnělou sílu, jíž jest vše řízeno. A nemluví-li Demokritos, ač byl zakladatelem atomistiky, zhusta o přírodním Principu, jenž prý ze sebe vydává rozličné útvary, a o Inteligencí jakožto o bohu ? I sám Straton vidí boha v přírodním Principu. Také pověstný Epikuros, jenž buď představuje bohy jakožto bytosti do dění světa nezasahující, anebo hlásá, že není bohů, přece nad ně klade přírodní Princip. Aristoteles se vyjadřuje různě, ale přece dosvědčuje jedinou nejvyšší moc: neboť brzy říká, že jest bůh Rozum, brzy že Svět, brzy zase nad svět staví boha. I Herakleides Pontský připisuje světu božskou inteligenci, ačkoli není důsledný. Zenon, Chrysippos a Kleanthes se projevují také mnohotvárně, ale všichni se konečně vracejí k tomu, že uznávají jedinou Prozřetelnost. Kleanthes totiž nazýval boha tu Myslí, tu Duchem, tu Etherem, obyčejně však Rozumem. Jeho učitel Zenon učí, že jest principem všeho přírodní božský Zákon, jindy zase že Ether, druhdy však také že Rozum; a tím, že vykládal Junonu jako vzduch, Jova jako nebe, Neptuna jako moře, a ukazoval, že Vulkanus jest oheň a podobně ostatní lidoví bozi že značí živly, pádně vyvrátil a usvědčil
51

z nepravdy bludnou populární víru. Skoro stejně si počínal Chrysippos: věří, že jest bůh příroda a svět nadaný rozumem, někdy také že to jest osudová Nutnost, a napodobuje Zenona ve fysiologickém vykládání básní Hesiodových, Homérových a Orfeových. Také Diogenes Babylonský užívá metody alegorického výkladu, pravě, že porod Jovův, vznik Minervy a ostatní věci toho druhu označují děje kosmické, nikoli bohy. Sokratovec Xenofon tvrdí dokonce, že podobu pravého boha nelze viděti, a proto také že se nemá po ní pátrati; a stoik Ariston praví, že vůbec nemůže býti bůh pochopen. Oba dva vycítili velikost boha, zřekše se naděje poznati ho. Platon jest jasnější ve svém výkladě o bohu, a to jak o samých věcech, tak o názvech: jeho výklad by byl zcela božský, kdyby nebyl tu a tam poskvrňován příměskem populárních předsudků. Platonovi je tedy v jeho Timaiu bůh jen podle svého vlastního jména otcem světa, tvůrcem duše, strůjcem všeho na nebi i na zemi; a praví o něm na začátku svého spisu, že postihnouti ho jest nesnadné pro jeho nesmírnou a neuvěřitelnou moc, a postihneš-li ho, jest prý nemožno veřejně o něm vyložiti.

52

Téměř zcela shodné jsou také naše představy o Bohu, neboť my známe Boha, jmenujeme Ho Otcem všeho, ale nikdy o Něm nahlas veřejně nemluvíme, leč dotáže-li se nás kdo. Vyložil jsem mínění skoro všech filosofů, jejichž věhlas jest dosti proslulý, a ukázal, že sice označovali Boha mnohými jmény, ale měli na mysli jedinou bytost; i může se leckdo domnívati, že bud jsou nyní křesťané filosofy anebo filosofové již tenkrát byli křesťany. Je-li tedy svět řízen Prozřetelností a spravován pokynem jediného Boha, nesmí nás starověk lidí nevzdělaných, jenž se kochal svými bajkami anebo byl jimi zaujat, strhovati k tomu, abychom projevovali se své strany souhlas s jeho bludy, když jest přece vyvracen úsudky svých vlastních filosofů, jimž stojí po boku jak autorita rozumu, tak autorita stáří. Naši předkové byli totiž tak ochotni poskytovati sluchu výmyslům, že dokonce slepě věřili v takové obludné báječné zjevy jako v Skyllu s několika těly, v Chiméru s několika podobami, v Hydru opět vyrůstající z plodných ran, v Kentaury, koně to sloučené s lidmi na nich jedoucími, a cokoli může báje vymysliti, všemu rádi naslouchali. A což ony babské povídačky, že se lidé

53

proměnili v ptáky a všelijakou zvěř, že se lidé proměnili dokonce v stromy a květiny! Kdyby se to bylo opravdu stalo, dalo by se to ještě nyní; ale poněvadž se to nemůže díti, proto se to ani nestalo.
Podobně také pobloudili naši předkové o bozích: jsouce neprozíraví a lehkověrní, věřili s naivní prostotou. Uctívali zbožně své krále, když tito zesnuli, toužili po tom, míti je před očima zobrazené, přáli si v sochách udržeti památku na ně: a z toho, co bylo přibráno toliko pro útěchu, staly se předměty kultu. Posléze, ještě před tím, co byl svět otevřen obchodním stykům a lidé mohli směšovati své zvyky a mravy, jeden každý národ svého zakladatele, nebo slavného vůdce, nebo mravnou královnu, vynikající odvahou nad své pohlaví, nebo původce nějakého dobrodiní nebo umění uctíval jako občana blahé paměti: tak se dostávalo zesnulým odměny a příštím pokolením vzoru. Čti spisy historiků anebo filosofické spisy: seznáš totéž, co já.
Euhemeros uvádí osoby, kterým se pro zásluhy získané statečností nebo dobrodiními dostalo božských poct, vypočítává jejich narozeniny, rodné kraje i hroby a ukazuje je po jednotlivých

krajích: diktajského Jova, delfského Apollona, farské Isidy, eleusinské Cerery. Prodikos mluví o tom, že byli za bohy přijati ti, kdož na svých potulkách světem nalezli nové plodiny a tak lidem prospěli. V témž smyslu filosofuje také Persaios a spojuje plodiny, které byly vynalezeny, i nálezce samých plodin pod týmiž jmény, jak se říkává v komediích: ,bez Bakcha a Cerery že jest Venuše chladem ztuhlá.' Slavný Makedon Alexandros Veliký v jedné proslulé listině své matce napsal, že mu jeden kněz ze strachu před jeho mocí prozradil tajemství o lidské podstatě bohů: praví tam, že byl Vulkanus ze všech první a po něm že přišel rod Jovův.
O Saturnovi, praotci tohoto rodu a sboru, zaznamenali přece všichni řečtí a římští badatelé
0	starověku, že to byl člověk. Vědí o tom Ne-
pos a Kassius ve svých Dějinách a mluví o tom
i Thallos a Diodoros. Tento Saturnus tedy
uprchl z Kréty a ze strachu před svým zuří-
cím synem přibyl do Itálie, byl pohostinu přijat
Janem, a jakožto Řek a vzdělaný člověk naučil
ty hrubé a venkovské lidi mnohým věcem:
kresliti písmena, raziti mince, zhotovovati ná-
stroje.   Svou pak skrýš, v níž  byl bezpečně
0	

0	
54

55

ukryt, pojmenoval raději Latiem než po sobě, ale zanechal na paměť u potomstva město Satur-nii, nazvané podle jeho jména, a rovněž Janus zanechal jako on Janikulum. Člověk to tedy dojista byl, kdo prchl, člověk to dojista byl, kdo se ukryl, a byl otcem člověka i z člověka zrozen: neboť za syna Země a Nebe byl vyhlašován, protože Italové neznali jeho rodičů, jako až podnes o lidech, kteří se náhle před námi zjeví, říkáme, že spadli s nebe, a lidi neznámého a nízkého původu nazýváme syny země. Jeho syn Juppiter, vypudiv otce, kraloval na Krétě, tam také zemřel, tam také měl syny: dosud se tam navštěvuje Jovova jeskyně a ukazuje jeho hrob, a tak samy ony předměty jeho kultu dokazují jeho lidskou přirozenost. Bylo by zbytečné probírati jednotlivé bohy a rozvíjeti celý jejich rodokmen, když přece smrtelná podstata, prokázaná na jejich prarodičích, samou dědičnou posloupností přešla pořadem i na ostatní. Leda byste si ovšem představovali, že se stali bohy teprve po smrti, a tak jest na základě křivé přísahy Prokulovy bohem Romulus, z usnesení Maurů bohem i Juba, a také ostatním králům se prokazují božské pocty. Ale těm se dostává posvěcení ne proto,

56

aby se věřilo v jejich božství, nýbrž proto, aby tak byla vyznamenána jejich minulá moc. Dokonce se jim dostává titulu ,božský' i proti jejich vůli: chtějí zůstati nadále lidmi, bojí se státi bohy, a třebas už jsou starci, nepřejí si toho.
Nevznikají tedy bozi ani ze zemřelých bytosti, neboť Bůh nemůže umírati, ani z bytostí narozených, neboť umírá vše, co se rodí; božské pak je to, co nemá ani vzniku ani zániku. Vždyť byli-li kdy bozi zrozeni, čím to, že se již dnes nerodí? Leda snad, že již Juppiter zestárl, Ju-nonu opustila plodnost a Minerva zešedivěla, než se stala matkou. Či ustalo toto plození a rození proto, že takové bajky už vůbec nedocházejí víry ?
Ostatně, kdyby bozi vskutku mohli ploditi, ale nemohli zanikati, měli bychom více bohů, než je všech lidí dohromady, takže by jim už ani nebe nestačilo, ani vzduch by jich nepojal, ani země neunesla.
Z toho je zřejmo, že to byli lidé, o kterých čteme, že byli zrozeni, a o kterých víme, že zemřeli.
Pozoruj konečně samy posvátné obřady a sama mystéria: shledáš v nich žalostné konce životní,

                                                                      57

smrtelné osudy, pohřby, kvílení a nářek ubohých bohů.
Isis s nářkem a pláčem hledá za pomoci pso-hlavého Anubida a holohlavých kněží svého ztraceného syna, a ubozí vyznavači Isidini se bijí v prsa a napodobují bolest přenešťastné matky. Když jest potom synáček nalezen, Isis se raduje, kněží bouřlivě jásají, psohlavý nálezce se pyšní. A oni neustávají rok co rok opět ztráceti, co nalézají, a nalézati, co ztrácejí. Není-liž směšné lkáti nad tím, co máš uctívati, anebo uctívati to, nad čím máš lkáti ? Ale tyto obřady, kdysi jen egyptské, provozují se nyní i v Římě. Ceres, zapálenými pochodněmi a hady obklopena, bloudí a v úzkostech a starostech pátrá po uloupené a zneuctěné Libeře: to jsou mystéria eleusinská.
A jaké jsou obřady Jovovy? Koza jest jeho kojná, hltavému otci jest odnímáno nemluvně, aby ho nepozřel, a Korybanti bijí třeskně na cymbaly, aby otec neslyšel jeho vrnění! O dindymských mystériích Kybeliných je stydno mluviti. Svého milence, v němž nalezla na jeho neštěstí zalíbení, nemohla svésti k cizoložství, jsouc již ošklivá a stará, jakožto matka četných bohů, i vyklestila ho, aby ho patrně učinila

bohem-eunuchem! Pro tuto báji ji uctívají Galové a zženštilci tak, že zohavují své tělo. To už nejsou posvátné obřady, ale muka! A což sám tvar a tělesný stav vašich bohů, zdaž nedosvědčují směšnost a hanbu jejich? Vulka-nus jest bůh slabý a chromý, Apollo přes tolik věků na tvářích hladký, Aeskulapius zase pořádně vousatý, ač jest syn věčně mladého Apol-lona, Neptunus má oči modré, Minerva šedé, Juno kravské, Merkurius nohy okřídlené, Pan kopyty opatřené, Saturnus spoutané. Janus má dokonce dvě čela, jako kdyby chodil i pozpátku. Diana je časem lovkyní s oděvem vysoko vyhrnutým; v Efesu je opatřena množstvím prsů a bradavek, a jako Trivia budí hrůzu třemi hlavami a množstvím rukou. A což sám váš Juppiter? Brzy jest zobrazován bez vousů, brzy představován s vousy. Jmenuje-li se Hammon, má rohy, jmenuje-li se Kapitolský, nese blesky, jmenuje-li se Latiaris, jest zkrápěn krví, jmenuje-li se Feretrius, zdobí se věncem. A abych nemusel déle vypočítávati četné Jovy: je tolik obludných představ Jova, kolik jmen.
Erigone se oběsila v smyčce, aby byla včleněna jako Panna mezi hvězdy, Kastor a Pollux stří-

58

59

davě umírají, aby střídavě žili, Aeskulapius jest zasažen bleskem, aby povstal opět jako bůh, Herkules spalován plameny na Oitě, aby se sebe svlékl člověčenství. Těmto bájím a bludům se učíme od nerozumných rodičů, a co je závažnější, sami se jimi zabýváme při vědeckých studiích, zvláště při četbě básníků - ti sami svou autoritou pravdě co nejvíce ublížili. I učinil Platon velmi dobře, že Homéra, onoho proslulého básníka, vychváleného a korunovaného, vyloučil z obce, již zřizoval ve svém dialogu. Neboť především ten v trojské válce vaše bohy zapletl do osudů a konání lidského, třeba s nimi jen žertuje, ten je uspořádal do dvojic, Venuši poranil, Marta spoutal, poranil a zahnal na útěk. Vypráví, že byl Juppiter osvobozen od Briarea, aby nebyl svázán od ostatních bohů, a že nad svým synem Sarpedonem proléval krvavé proudy slz, poněvadž ho nemohl vyrvati smrti, a že jsa okouzlen Venušiným pásem, se svou manželkou Juno-nou souloží vášnivěji, než to činívá u těch, s kterými cizoloží.
Jinde zase Herkules vynáší hnůj a Apollo pase Admetovi dobytek. Laomedontovi pak staví Neptunus hradby a nedostane za to své dílo,

ten nešťastný stavitel, zaplaceno. Onde je zhotovován na kovadlině Jovův blesk se zbraněmi Aeneovými, ač přece byla nebesa, hromy a blesky dříve, než se Juppiter na Krétě narodil, a nebylo možno, aby nějaký Kyklop napodobil plameny skutečného blesku a aby před nimi sám Juppiter neměl strach. A nač mám mluviti o tom, že byli Mars s Venuší přistiženi při cizoložství, a o Jovově smilstvu spáchaném na Ganymedovi, jež bylo dokonce posvěceno nebem ? To vše jest vyprávěno jen proto, aby byla pro lidské neřesti zjednána nějaká autorita.
Těmito a takovými výmysly a příjemnými lžemi jest kažen duch hochů, tyto báje se jim vtírají do nitra, zatím co vyspívají až k vrcholu mužné síly, a v těchto představách se ubožáci stávají starci - a přece jest pravda na dosah ruky, ovšem jen pro ty, kdo ji hledají! Kdo tedy pochybuje, že to jsou posvěcené podoby lidí, jež lid vzývá modlitbou a veřejně uctívá? Přitom jest mysl a rozum nevzdělaných šálen uměleckou krásou, oslepován září zlata, mámen leskem stříbra a bělostí slonoviny. Ale uváží-li člověk, jakými přístroji a jakým náčiním jest každá socha utvářena, bude se

60

61

rdíti nad tím, že se bojí hmoty klamně zpracované umělcem tak, aby z ní učinil boha. Neboť bůh ze dřeva zhotovený, snad kus dřeva z hranice nebo ze šibenice, jest zavěšován, osekáván, otesáván a hoblován. Bůh zhotovený z mědi nebo ze stříbra bývá druhdy ulit z roztavené nečisté nádoby - jak to skutečně dal provésti jeden egyptský král - tluče se do něho perlíky a na kovadlině nabývá svého tvaru. Bůh z kamene zhotovený jest tesán, dlabán, nějakým ničemníkem uhlazován, a cítí potupu svého vzniku právě tak málo, jako později čest prokazovanou vaším uctíváním. Ale snad ovšem onen kámen nebo dřevo nebo stříbro není ještě bohem. Kdy se tedy konečně bůh stává bohem? Hle, jest lit, vyráběn, dlabán - ještě to není bůh; hle, jest zaléván olovem, sestavován, vzpřimován - a stále to ještě není bůh; hle, jest zdoben, zasvěcován, vzýván modlitbou: teď je to konečně bůh, když mu člověk dal to určení a zasvětil ho! Oč správněji soudí o vašich bozích podle přirozeného pudu němá zvířata! Myši, vlaštovky a luňáci vědí, že nemají žádného citu: ohryzávají je, šlapou a sedají po nich, a neodženete-li je, hnízdí v samých ústech  vašeho   boha.   Pavouci však 

62
  opřádají jeho obličej a zavěšují svá vlákna přímo na jeho hlavu. Vy je otíráte, očišťujete, oškrabáváte, a přece se dokonce bojíte těch bytostí, jimž sami poskytujete existenci a ochranu: neboť ani jeden z vás nepomyslí na to, že má boha dříve znáti než uctívati, lidé bez rozvahy touží následovati rodičů, raději se chtějí přidávati k cizímu bludu než sobě věřiti, nemají ani ponětí o tom, čeho se bojí. Tak byla v zlatě a stříbře posvěcena lakota, tak nabyla váhy krása soch nemajících obsahu, tak vznikla římská pavíra.
Přehlížíš-li římské obřady, jak mnoho jest v nich věcí směšných, jak mnoho také politování hodných! Za syrové zimy pobíhají nazí; jiní chodí s plstěnými klobouky, nosí kolem dokola staré štíty, bubnují na zvířecí kůže a žebrajíce vodí bohy ode vsi ke vsi. Do některých chrámů dovolují vstupovati jen jednou v roce, jiné jest vůbec zakázáno navštěvovati. Někam nemá přístup muž, některé obřady se zase konají bez žen; dokonce jest i těžkou poskvrnou, účastní-li se otrok některých ceremonií. Jedny posvátné předměty věnčí žena, která se toliko jednou provdala, jiné ta, která měla více mužů, a s velkou zbožnou úctou jest vyhle-

                                                                               63

dávána ta, která by mohla vypočítati větší počet cizoložství. A dále: koná-li kdo úlitbu vlastní svou krví a svými ranami prosí bohy o milost, zdažpak by nebylo lépe, aby byl takový člověk bezbožný, než takovýmto způsobem zbožný? Anebo dá-li se kdo střepinou zbaviti mužství, jakým způsobem asi uráží boha takový člověk, který si ho takto chce nakloniti? Vždyť kdyby si Bůh přál kleštěnců, mohl by je přece stvořiti, aniž by je potřeboval dělati uměle! Kdo by nechápal, že se jen lidé nerozumní a mysli liché a zkažené mohou dopouštěti takových bláznovství a že si jen velké množství pobloudilých může poskytovati vzájemné ochrany? V tomto případe jest množství šílených obhájcem všeobecného šílenství. , Přece však dokonce sama tato nesprávná víra Římanům dala, rozšířila i upevnila vládu, poněvadž vynikali ne tak statečností jako náboženským citem a zbožností!' Jakpak by ne! Vždyť se ta znamenitá a proslulá římská spravedlnost začala hned při vzniku u samé kolébky říše! Zdažpak nevzrostli tak, že se hned na počátku zločinem sloučili a ohradili děsem své ukrutnosti ? Neboť první obyvatelstvo se shromáždilo v asylu: tam se shlukli lidé ničemní,

64

zločinní, nemravní, vrahové a zrádci, a aby sám Romulus, panovník a vůdce, vynikl zločinem nad svůj národ, spáchal bratrovraždu. To byl prvopočátek té zbožné obce! Potom cizí panny, již zasnoubené, již určené mužům, a některé dokonce již vdané ženy z manželství proti právu uloupili, znásilnili a o čest připravili, a s jejich rodiči, to jest s vlastními svými tchány, začali válku a prolili příbuzenskou krev. Co je bezbožnějšího, co drzejšího, co hanebnějšího právě pro tu troufalost zločinu? Dále pak vyháněti sousedy s jejich půdy, vyvraceti blízká města i s chrámy a oltáři, zajaté násilím shromažďovati do Říma, cizími škodami a vlastními zločiny růsti - to jest politika, v níž se ostatní králové a pozdější vojevůdcové srovnávali s Romulem!
Cokoli tedy Římané drží, cení a vlastní, vše jest kořist smělosti: všechny chrámy mají svůj původ ve válečné kořisti, to jest v sutinách měst, v loupeži spáchané na bozích, ve vraždách kněží.
Přemoženým božstvům sloužiti, zajatá po vítězství vzývati, to je totéž jako vysmívati se a tropit si posměch. Vzývat, čehos násilím dobyl, znamená posvěcovati svatokrádež, nikoli bož-

                                                                               65

štva. Tolikrát se tedy Římané dopustili bezbožnosti, kolikrát triumfovali, tolik loupeží se dopustili na bozích, kolik trofejí vztyčili po vítězstvích nad národy. Nejsou tedy Římané proto tak mocní, že jsou zbožní, ale proto, že provádějí beztrestně svatokrádež. Vždyť přece nemohli míti přímo za válek pomocníky v těch bozích, proti kterým se chopili zbraní; ale které porazili, s těmi triumfovali a pak je začali ctíti. Ale co mohou tihle bohové činiti v prospěch Římanů, když nedokázali nic v prospěch svých národů proti římským zbraním? Římské pak bohy domácí známe: jsou to bozi Romulus, Pikus, Tiberinus, Konsus, Pilumnus a Volumnus. Tatius vynalezl a ctil Kloacinu, Hostilius Strach a Bledost, potom byla od kohosi vyhlášena za bohyni Horečka. To jsou božstva ctěná v tomto městě: nemoci a slabosti! Bezpochyby jest i Akku Larentii a Floru, dvě zlopověstné nevěstky, počítati mezi římské nemoci a spolu božstva!
Tihle bozi ovšem dozajista rozšířili vládu římskou proti ostatním bohům, kteří byli uctíváni u jednotlivých národů! Neboť Thrácký Mars nebo Krétský Juppiter nebo Juno brzy Argiv-ská, brzy Samská, brzy Punská, nebo Taurská

Diana nebo Idská Matka bohů nebo ona egyptská nikoli božstva, ale obludy - ti přece nepomáhali Římanům proti svým vlastním vyznavačům !
Ale snad se vyskytuje u Římanů větší čistota u posvátných panen a bezvadnější zbožnost u kněží ? Jenže skoro většina posvátných panen, ale takových, které se zapletly s muži příliš neprozřetelně, aniž o tom ovšem Vesta věděla, byla potrestána pro nemravnost, kdežto zbývající zůstaly bez trestu ne proto, že lépe ostříhaly své čistoty, ale že si s větším štěstím vedly ne-cudně. A kde spíše než u kněží mezi oltáři a v svatyních sjednávají se nemravnosti, provádí se kuplířství, vymýšlí se cizoložství? Častěji konečně se slouží planoucímu chtíči v komůrkách strážců chrámových než v samotných nevěstincích.
Ostatně, z božího řízení již dávno před Římany vládli Asyřané, Médové, Peršané, také Řekové a Egypťané, a přece neměli pontiflků, bratrstva arválského, Saliů, vestálek a augurů, ani kuřat uzavřených v kleci, aby se jejich chutí nebo nechutí k žrádlu řídily nejvyšší zájmy státu! Tak již přicházím k oněm římským auspiciím a auguriím, jež, jak jsi ujišťoval, byla sestavena

66

67

nejvýše pracně a jejichž zanedbání prý přinášelo škodu, kdežto bylo-li jich dbáno, štěstí. Arci, arci, Klodius, Flaminius a Junius proto ztratili vojska, že nepokládali za hodno čekati na zobání kuřat zvěstující příznivý výsledek! A což Regulus ? Zdaž neměl zření na auguria, a přece byl zajat? Mancinus se přidržel posvátného zvyku, a přece byl poslán pode jho a vydán nepřátelům. S chutí žeroucí kuřata měl i Paulus, přece však byl s větší částí římského národa u Kanen poražen na hlavu. Když Gaja Caesara zdržovala auspicia i auguria, aby těsně před zimou nepřepravoval lodí do Afriky, pohrdl jimi: tím snáze se přeplavil a zvítězil. Ale co a kolik toho mám uvésti o věštbách? Amfiaraos předpověděl, co nastane po jeho smrti, ale že bude pro náhrdelník zrazen od vlastní manželky, nevěděl. Slepý Teiresias viděl do budoucnosti, věcí přítomných neviděl. Věštbu Apollonovu o Pyrrhovi vybásnil Ennius, když již Pythický Apollo přestal skládati verše: jeho slavná chytrácká a dvojsmyslná věštírna upadla tehdy, kdy začali býti lidé vzdělanějšími a méně lehkověrnými. A Demosthenes, poněvadž věděl, že jsou odpovědi věštírny předstírané, stěžoval si, že Pythie, mluví řečí Filippovou.

,Ale někdy se přece auspicia nebo věštby nechybily pravdy'. Ačkoli se může zdáti, že mezi tolika nepravdivými proroctvími někdy náhoda napodobila snahu vědomou cíle, přece se pokusím sám pramen toho bludu a zvrácenosti, z něhož prýštila všechna ta mlha, hlouběji prozkoumati a zřejměji objasniti. Jsou nečistí, bludní duchové, jejichž původní božská síla byla zatížena pozemskou nečistotou a touhami. Jakmile tedy ti duchové pod břemenem a v kalu svých chyb pozbyli čistoty své substance, aby se v svém neštěstí utěšili, neustávají ti zatracenci uváděti k zatracení i jiné, a jsouce sami zkaženi, vlévati do jiných blud zkázy, a odcizeni Bohu, jiné odváděti od Boha, vnášejíce do nich křivé náboženské představy. Básníci znají tyto duchy jakožto démony, filosofové o nich hovoří, ví o nich Sokrates - ten podle pokynu a rozhodnutí démona, jenž u něho pobýval, buď se některým věcem vyhýbal, nebo je vyhledával. I mágové nejen znají démony, ale všechny své podivuhodné kousky provádějí skrze ně: podle jejich vnuknutí a pod jejich vlivem konají kejkle, takže buď jest viděti, čeho není, anebo není viděti, co jest. První z těchto mágů slovem i činem, Hostanes, pro-

68

69

kazuje pravému Bohu zaslouženou úctu a ví, že andělé, to jest služebníci a poslové, střeží trůnu božího a stojí po boku jeho velebnosti, takže se již na pouhý pokyn a pohnutí v tváři svého Pána poděšeně chvějí. Ale on také vyložil o démonech pozemských, bludných a lidem nepřátelských. A což Platon? Ten pokládal za obtížné postihnouti Boha, ale zdažpak nevypráví beze všech nesnází o andělích i o démonech? A nepokouší se také v svém Symposiu vyjádřiti povahu démonů ? Vysvětluje totiž, že jest jakási substance, ležící uprostřed mezi substancí smrtelnou a nesmrtelnou, to jest mezi tělem a duchem, vzniklá sloučením pozemské tíže a nebeské lehkosti, a připomíná nám, že se z ní utváří také láska, že vniká do lidských niter, budí počitky, vytváří city a vlévá do nás žár touhy.
Nuže, tihle nečistí duchové či démoni, jak ukázali mágové a filosofové, skrývají se za sochami a obrazy a svým vlivem jim dodávají takové vážnosti, jako kdyby v nich bylo božstvo vskutku přítomno, inspirujíce leckdy věštce, když pobývají v svatyních, oživujíce druhdy žilky vnitřností, vedouce let ptáků, řídíce losy, způsobujíce věštní výroky, zahalené ovšem

70
většinou falší. Neboť klamou sebe i jiné, poněvadž neznají čisté pravdy, a pokud ji znají, nechtějí jí na svou zkázu přiznávati. Tak zatěžkávají let člověka, strhujíce ho od nebe, a odvádějí od pravého Boha k hmotě, ruší život, znepokojují ve spánku, a vkrádajíce se pro svou jemnou duchovou podstatu nepozorovaně do těl, způsobují nemoci, děsí mysl, zkrucují údy, chtějíce člověka přinutiti, aby je uctíval, a chtějíce se nasytiti dýmem z oltářů a obětí zvířat a pak, až odklidí kouzlo, jímž člověka spoutali, buditi zdání, že ho uzdravili. Odtud jsou běsnící lidé, jež vídáte vybíhati na ulici, a i sami věštci mimo chrámy žijící: tak šílí, tak zuří, tak se svíjejí: i je dráždí stejně démon, jako věštce chrámové; ale podklad jejich běsnění je jiný.
Od démonů lze také odvoditi ony příhody, jež jsi před chvílí připomněl: že žádal Juppiterve snu, aby se opakovaly hry, že se objevili na koních Kastor a Pollux, že loď poslušně následovala pásu jedné římské paní. Většina z vás ví, že toto vše démoni sami o sobě vyznávají, kdykoli je mukami svých slov a plameny své řeči vyháníme z těl. Sám Saturnus, Serapis, Juppiter a všichni démoni, které ctíte,

                                                                          71

jsouce přemoženi bolestí vypovídají, čím jsou, a dozajista přece nelžou k své hanbě, zvláště když přitom bývá několik vašich lidí. Věřte přece jejich svědectví, když se přiznali, že jsou démony! Neboť jsou-li zaklínáni pravým a jediným Bohem, proti své vůli se ubožáci chvějí v tělech a buď ihned vyskakují, nebo pozvolna vyprchávají, podle toho, jak napomáhá víra toho, který jimi trpí, anebo jaký má vliv milost toho, který ho léčí. I utíkají z blízkosti křesťanů, aby je z dálky skrze vás ve shromážděních znepokojovali. Proto se vkrádají do mysli lidí nevědomých a potají rozsévají pomocí strachu nenávist proti nám: neboť jest přirozené, že nenávidíš to, čeho se bojíš, a že ohrožuješ, pokud můžeš, toho, koho nenávidíš. Tak se zmocňují duší a zatarasují srdce, takže nás lidé počínají nenáviděti, dříve než nás znají, aby nás, kdyby nás poznali, buď nemohli napodobiti anebo aspoň nemohli neodsuzovati.
Ale jak jest nespravedlivé souditi, jak to činíte, aniž jste věc vyšetřili a vyzkoumali, to věřte nám samým, kteří toho z vlastní zkušenosti litujeme. Neboť i my jsme byli takoví a smýšleli jsme kdysi, jsouce zaslepeni a zatvrzelí, právě

72

tak jako vy: že prý křesťané uctívají obludy, požírají nemluvňata, provádějí o hostinách ne-mravnosti. A neuvědomovali jsme si, že to jsou ti démoni, kteří stále rozdmýchávají ty pověsti, aniž jsou kdy buď prozkoumány anebo dokázány, a že se za tak dlouhý čas nevyskytl jediný zrádce, ač by se mu nejen bylo dostalo odpuštění za to, co činil, ale dokonce i odměny za udání; a ta víra že je přece tak málo zločinem, že se křesťan, jsa obžalován, pro ni ani nečer-vená ani nebojí a jen jediného lituje: že jím nebyl už dříve.
Ale my, kteří jsme přijímali k obhajobě a do ochrany leckdy svatokrádežníky a lidi nemravné, ba i vrahy svých pokrevních příbuzných, my jsme soudili, že křesťanům nemá být vůbec ani přáno sluchu, a někdy jsme k nim byli, majíce s nimi slitování, dokonce ještě krutější, takže jsme ty, kteří se přiznávali, mučením nutili zapírati, ovšem proto, aby nemuseli zemříti, provozujíce s nimi zcela zvrácené vyšetřování, ne takové, které by vysvětlilo pravdu, ale takové, které by nutilo lháti. A jestliže některý člověk slabší povahy, jsa stísněn a překonán trápením, zapřel, že je křesťanem, byli jsme mu nakloněni, jako by se tím, že se

73

přísahou zřekl toho jména, oním svým popřením již očistil ze všech svých provinění. Poznáváte, že jsme cítili a jednali právě tak, jako cítíte a jednáte vy? Ale kdyby se soudilo podle rozumu, a nikoli podle vnuknutí nějakého démona, bylo by třeba na ně spíše naléhati, ne aby zapírali, že jsou křesťany, ale aby se přiznávali k nemravným smilstvům, k bezbožným obřadům, k obětování dětí! Neboť těmito a takovými bajkami oni démoni přeplnili uši lidí neznalých proti nám, aby v nich vzbudili odpor a hrůzu. Ale není to nic divného, neboť lidské řeči, jež se vždycky živí rozsetými lžemi, ale tratí se, jakmile se ukáže pravda, také náleží v obor působnosti démonů: neboť oni to jsou, kteří klamnou pověst rozsévají a s láskou pěstují.
Odtud pramení také to, čeho ses, jak pravíš, doslechl: že prý uctíváme jako božský předmět hlavu osla. Kdo je tak pošetilý, aby něco takového uctíval? A kdo ještě pošetilejší, aby věřil, že to jest uctíváno ? Ovšem, vy zasvěcujete dokonce celé osly v stájích, na př. s vaší Eponou, a tytéž osly s Isidou na znamení náboženské úcty ozdobujete, rovněž hlavy býků a hlavy beranů obětujete a uctíváte, a dedikujete

bohy vzniklé smíšením podoby kozlí a lidské a bohy s tvářemi lvů a psů. Zdaž také neuctíváte a nevykrmujete s Egypťany býka Apida ? A nezatracujete jejich obřady, zavedené k uctívání hadů, krokodilů a jiných zvířat a ptáků a ryb - dokonce bývá trestán na hrdle ten, kdo zabije některého z těch bohů! A tíž Egypťané, a s nimi i přemnozí z vás, bojí se Isidy jakožto ostré vůně cibulí a před Serapidem se třesou jakožto před větrem vypuštěným hanebnou částí těla!
I ten, kdo bájí proti nám, že uctíváme genitálie svého kněze, pokouší se přenésti na nás to, co se hodí na něho. Neboť takové nestoudnosti mohou snad býti posvátnými obřady u těch, u kterých se vydávají napospas všechny údy kteréhokoli pohlaví, u kterých se každá ne-stoudnost nazývá jemností, kteří závidí nevěstkám jejich svobodnou nevázanost, kteří líží střední část těla mužů, chlipnými ústy se přisá-vají k pohlavním údům - ti lidé neřestného jazyka, byť i mlčeli! - a kteří spíše pocítí hnus nad svou nestoudnosti než stud! Oh, té zločinné bezbožnosti ! Dopouštějí se na sobě takové mrzkosti, k jaké se útlému věku nedostává sil a k jaké sebe tvrdší otroctví nemůže být přinuceno.

74

75

Tyto a takové hanebnosti my nesmíme ani slyšeti, a je dokonce hanba obšírněji to vyvraceti. Vy vymýšlíte o čistých a cudných lidech takové věci, jaké bychom my ani nepokládali za možné, kdybyste je sami na sobě nedokazovali.
Ale prohlašujete-li člověka zločinného a jeho kříž za předmět naší náboženské úcty, daleko se chybujete pravdy, když myslíte, že by si byl člověk zločinný zasloužil anebo že by byl pozemšťan dokázal, aby byl pokládán za Boha. Věru, politování hoden je ten, kdo skládá všechnu svou naději v člověka smrtelného; neboť všechna jeho pomoc jest se smrtí člověka ta tam. Egypťané si ovšem volí za předmět svého kultu člověka: jeho jediného přízeň se snaží získati, jeho se ve všem táží na radu, jemu porážejí žertvy. Ale on, jsa pro ostatní bohem, pro sebe je dozajisté člověkem, neboť svého vědomí nemůže ošáliti, byť klamal cizí vědomí. Také knížatům a králům lichotí falešné pochlebenství nikoli jako velkým a vybraným mužům, jak jest dovoleno, ale jako bohům; a to jest hanebné, neboť je správnější slavnému muži prokazovati čest a příjemnější ušlechtilému prokazovati lásku. Tak se dovo-

76

lávají jejich božství, lkají k jejich obrazům, vzývají jejich genia, to jest démona, a jest jim bezpečnější přisahati křivě při geniu Jovově než při geniu králově.
Dále co se týče křížů: těch ani neuctíváme ani si jich nepřejeme. Ale ovšem vy, kteří zasvěcujete dřevěné bohy, vy vzýváte dřevěné kříže, pokud snad jsou součástkami vašich bohů. Dokonce i vaše prapory, korouhve a standarty vojenské - co jsou jiného než kříže pozlacené a ozdobené? Vaše vítězné trofeje mají nejen podobu prostého kříže, ale i člověka na něm visícího. Ostatně vídáme znamení kříže zcela přirozeně na lodi, když pluje se vzdutými plachtami anebo se šine s nataženými vesly. A když se vztyčuje jho, je to znamení kříže, a právě tak, když člověk s rozpjatýma rukama v duchu uctívá Boha. A tak se znamení kříže jednak opírá o přírodu, jednak se objevuje mezi vašimi vlastními předměty posvátné úcty. Chtěl bych se dále utkat s oním člověkem, který říká nebo věří, že se zasvěcujeme za vraždy a krve nemluvněte. Myslíš, že je možné, aby člověk vedl smrtící rány do tělíčka tak útlého, tak drobounkého? Aby někdo onu mladou krev novorozeněte, jež dosud takřka ani

77

není člověkem, vraždil, proléval a lokal ? Tomu nemůže věřiti nikdo, leda ten, kdo by se toho mohl sám odvážiti. Vždyť vás vídám, že zrozené děti brzy předhazujete šelmám a dravcům, brzy rdousíte a tak bídně utracujete. Některé ženy usmrcují dokonce v samých útrobách zárodek příštího člověka tím, že vypijí jakési léky, a tak se dopouštějí vraždy děcka, dříve než porodí!
A dozajista takové věci vyplývají z příkladů, které dávají vaši bozi. Saturnus své děti sice nepohazoval, ale zato požíral. Jaký tedy div, že mu byly v některých afrických krajích od rodičů obětovány malé děti, při čemž lichot-ky a polibek dusily jejich nářek, aby nebyla obětována žertva plačící. Pontští Taurové a egyptský Busiris mívali zvykem obětovati cizince, Galové Merkuriovi zabíjeti lidské či spíše nelidské žertvy, Římané zakopávati jako obět za živa Řeka a Řekyni, Gala a Galku, a ještě dnes se u nich uctívá Juppiter Latiaris zabitím člověka, a ten bůh, jak je důstojno syna Saturnova, krmí se krví zločince a vin-níka. On, jak myslím, naučil Katilinu pečetiti spiklenecký svazek krví, Bellonu zkrá-pěti svou obět úlitbou lidské krve a lid pa-

78

doucnici léčiti krví lidskou, zlem to ještě hroznějším.
Nejinak jednají i ti, kdo pojídají z arény šelmy, zbrocené a nasáklé krví člověka anebo jeho údy a útrobami vykrmené. Ale nám není dovoleno viděti zabíjení člověka ani o něm slyšeti a lidské krve se tak varujeme, že dokonce nemáme ani krev zvířat k snědku určených mezi svými pokrmy. Také o nemravné hostině vylhala proti nám rota démonů hroznou báji, aby potřísnila slávu cudnosti kalem hnusné hanby, aby odvrátila od nás lidi, dříve než by vyzkoumali pravdu, děsem plynoucím z hrozné domněnky. A tak ani tvůj Fronto o té hostině nevydal svědectví jako ručitel, nýbrž jako řečník ji zahrnul urážkami. Neboť takové věci jsou spíše výtvorem vašich národů. Je dovoleno u Peršanů obcovati pohlavně s matkami; u Egypťanů a Athé-ňanů jsou sňatky se sestrami zákonité. Vaše historie a tragedie, jež vy rádi čítáte a slýcháte, pyšní se krvesmilstvími. A tak také u-ctíváte bohy krvesmilné, spojující se s vlastní matkou, dcerou a sestrou. Jaký tedy div, že jsou u vás lidé v krvesmilství často přistihováni a stále se ho dopouštějí. I nevědomky můžete,

               79

nešťastníci, upadnouti do nedovolených svazků. Poněvadž se oddáváte lásce slepě, poněvadž plodíte děti na různých místech, poněvadž dokonce i děti ve své vlastní rodině zrozené často pohazujete, ponechávajíce je cizímu milosrdenství, musíte stále a stále narážeti na své vlastní příslušníky a prohřešovati se na svých vlastních dětech. Tak osnujete krvesmilnou tragedii, aniž si to uvědomujete. Ale my osvědčujeme mravní čistotu nikoli výrazem své tváře, nýbrž srdcem. Ochotně trváme ve svazku jediného manželství, a toužíce ploditi, známe bud jen jedinou ženu anebo žádnou.
Hostiny, které pořádáme, jsou nejen mravné, ale i střízlivé. Nehovíme totiž hodování ani ne-protahujeme hostiny pitím čistého vína, nýbrž veselost mírníme vážností. Cudně hovoříce a ještě cudnější majíce tělo, přemnozí z nás jsouce těla neposkvrněného, těší se spíše z věčného panenství, než se jím pyšní. Tak dalecí jsme konečně touhy po krvesmilství, že se někteří dokonce stydí i zcela počestně s ženou obcovati.
A jestliže odmítáme vaše vyznamenání a nachová roucha, neznamená to hned, že se skládáme

z nejhorší chátry; a smýšlíme-li všichni stejně dobře, jsouce stejně pokojní, ať jsme v shromáždění či každý sám, nejsme přece proto buřiči, a stydíte-li se nebo bojíte nás veřejně slyšeti, nejsme proto pokoutní žvanilové. Co se pak týče toho, že náš počet každodenně vzrůstá, není to důkaz odsuzující nás z bludu, nýbrž svědectví slávy; neboť jen při krásném způsobu života zůstává starý přítel neochvějně věrným a přibývá nových. A tak se konečně také snadno poznáváme nikoli podle nějaké značky na těle, jak se domníváte, nýbrž podle znamení bezúhonnosti a mravnosti; tak se navzájem, což vás mrzí, milujeme proto, že neznáme nenávisti; tak se, což nám závidíte, nazýváme bratry, jakožto smrtelní synové jediného Boha Otce, jakožto společníci ve víře, jakožto společní dědici naděje. Vy si ovšem jeden druhého nevšímáte, běsníte tak, že se navzájem nenávidíte, a bratrů v sobě nepoznáváte, leda ovšem, abyste páchali bratro-vraždu.
Myslíte však, že skrýváme to, co uctíváme, nemáme-li svatyň a oltářů? Jakýpak obraz boží mám vytvořiti, když jest, usuzuješ-li správně, sám  člověk obrazem božím? Jaký

80

81

chrám Mu mám zbudovati, když Ho celý tento svět, Jeho dílem stvořený, nemůže pojmouti? A kdežto já, člověk, přebývám mnohem pro-stranněji, velikost takové vznešenosti mám uzavříti do jediné malé komůrky? Zdaž není lépe vystavěti Mu svatyni v naší duši ? Zasvětiti Ho dokonce v svém vlastním srdci? Oběti a žertvy mám přinášeti Bohu, jež On vydal k mému užitku, abych Mu tak vracel Jeho dar ? Je to nevděk; vždyť je bohulibou obětí dobrá duše, čistá mysl a neposkvrněné svědomí. Kdo tedy dbá bezúhonnosti, modlí se tak k Bohu, kdo spravedlnosti, koná Bohu úlitbu; kdo se zdržuje podvodů, uchází se o boží přízeň, kdo zachraňuje člověka z nebezpečenství, zabíjí tučnou žertvu. To jsou naše oběti, to jest služba Bohu: tak jest u nás zbožnější ten, kdo jest spravedlivější.
Ale vždyť prý Boha, jehož uctíváme, ani neukazujeme ani nevidíme. Naopak, my právě proto v Boha věříme, že ho můžeme cítiti, ale nemůžeme viděti. V Jeho dílech a ve všech pohybech světa spatřujeme Jeho moc stále přítomnou, když hřmí, když blýská, když dává jasno. A nediv se, nevidíš-li Boha. Větry a vánky vším pohybují, otřásají a vše pohánějí,

82
a přece se vítr a vánek vymyká našemu zraku. Dokonce ani na slunce, jež jest všem příčinou vidění, nemůžeme pohlížeti, pod jeho paprsky nám přechází zrak, pohled dívajícího se otupuje, a díval-li by ses příliš dlouho, schopnost viděti se načisto zničí. A jak bys tedy mohl snésti pohled na samého Tvůrce slunce, na onen pramen světla, když se odvracíš od jeho blesků, zakrýváš před jeho záblesky? Boha chceš viděti tělesnýma očima, když ani svou vlastní duši, skrze niž jsi oživován a řečí nadán, nemůžeš spatřiti ani hmatati? Ale Bůh prý neví o lidském konání, a jsa umístěn na nebi nemůže na všechny dohlížeti a znáti každého jedince. Mýlíš se, člověče, a klameš se! Jakpak může býti Bůh příliš vzdálen, když jest vše, co jest na nebi a na zemi, i co leží mimo tento kraj světa, v božím vědomí a Jím naplněno ? Všude jest nám nejen zcela nablízku, nýbrž i námi proniká. Jen opět pozoruj slunce : jest upevněno na nebi, ale rozlito po všech zemích; všude jest stejně přítomno a účastno, do všeho vniká a nikde se jeho jas neporušuje. Oč spíše tedy Bůh, původce všeho a hlídač všeho, před nímž nemůže býti tajemství, jest přítomen v temnotách a jest přítomen v našich

                                                                          83

myšlenkách jakoby v druhých temnotách! My nejenom jednáme pod Ním, ale žijeme také, abych tak řekl, s Ním.
Ale nelichoťme si o své početnosti! Nám se zdá, že je nás mnoho, ale před Bohem jest nás velmi málo. My rozlišujeme kmeny a národnosti, ale Bohu jest celý tento svět jediný dům. Králové znají stav svého království ze součinnosti všech svých úředníků, ale Bůh nepotřebuje, aby Mu někdo podával zprávy. Neboť žijeme nejen před Jeho zraky, ale přímo v Jeho náručí.
Jenže Židům nic neprospělo, že i oni uctívají jediného Boha s největší obřadností oltáři i chrámy!' Klameš se z nevědomosti, vzpomí-náš-li dějů pozdějších, zapomínaje anebo ne-znaje dějů dřívějších. Neboť Židé také poznali našeho Boha - neboť jeden jest Bůh všech. Pokud Ho čistě, bezúhonně a nábožně uctívali, pokud poslouchali spasných přikázání, stali se z nevelkého počtu nesčetnými, z nuzných boháči, z podrobených králi. Nepočetní velké vojsko, bezbranní ozbrojence, prchajíce pronásledující zavalili na rozkaz boží a s pomocí živlů. Jen čti jejich spisy, prohlédni si bud -abychom přešli staré spisovatele - spis Flavia

84
Josefa, nebo, máš-li raději Římany, Antonia Juliana o Židech: hned poznáš, že si tento svůj osud zavinili vlastní špatností a že se nepřihodilo nic, co by jim nebylo bývalo předpověděno, setrvají-li ve své zpupnosti. Pak pochopíš, že oni dříve sami opustili Boha, než Bůh opustil je, a že neupadli, jak bezbožně říkáš, v zajetí se svým Bohem, ale byli od Boha vydáni jakožto odpadlíci od Zákona. Co se ostatně týče světového požáru, je obecným omylem nevěřiti, že by náhle padal oheň anebo vlhkost byla vyčerpána. Neboť kdo z mudrců pochybuje, kdo neví, že vše, co vzniklo, zaniká, co bylo učiněno, zachází? Tedy také nebe i se vším, co na nebi jest, jakož se počalo, má zaniknouti. Že docela všechen svět, až sladká pramenitá voda a voda mořská přestanou živiti slunce, lunu a ostatní hvězdy, propadne ohni, to jest pevné přesvědčení stoiků, protože prý celý tento svět má vzplanouti, až bude strávena vlhkost. Také epikurovci mají stejné mínění o shoření živlů a zhroucení světa. Platon praví, že se části světa střídavě brzy zaplavují, brzy zase vzněcují žárem, a ačkoli tvrdí, že je sám svět stvořen věčný a nezničitelný, přece dodal, že pro samého Tvůrce

                                                                           85                                                                  

Boha jediného jest zničitelný a pomíjející. Nebylo by tedy nic divného, byla-li by ta stavba zbourána tím, kdo ji vystavěl. Pozoruješ, že filosofové vykládají totéž, co říkáme my, ne proto, že bychom byli šli v jejich stopách, ale proto, že oni měli za vzor aspoň stín pravdy, padající z božských předpovědí proroků, arci pravdy znetvořené. Tak také slavnější filosofové, první Pythagoras, ale hlavně Platon, učili o znovuzrození po smrti jen s pravdivostí porušenou a poloviční. Míní totiž, že po rozpadnutí těl jediné duše věčně trvají a opětovně přecházejí do jiných, nových těl. Dodávají ještě, aby pravdu úplně zkroutili, to, že se duše lidí vracejí do zvířat, ptáků, šelem. Takové mínění zajisté není hodno vážného studia mudrcova, ale utrhačného jazyka mimova. Ale k našemu tématu postačí, že i v této věci vaši filosofové alespoň poněkud souhlasí s námi.
Ale kdo je tak pošetilý či nejapný, aby měl odvahu popírati, že Bůh může člověka opět obnoviti, jako ho mohl po prvé stvořiti? Že člověk není po smrti ničím, jako nebyl ničím i před svým vznikem? A že tedy, jako mohl vzniknouti z ničeho, tak také může býti z ni-

86
čeho obnoven? Vždyť jest dokonce těžší začíti to, čeho ještě nebylo, než opětovati to, co už bylo!
Ty myslíš, že i Bohu něco zaniká, co se ztrácí našemu tupému zraku ? Každé tělo, ať usýchá v prach či se rozplývá v látku vlhkou, zhuš-ťuje v popel, vyprchává v dým, nám se sice odbírá, ale Bohu, strážci živlů, uchovává. Také se nebojíme, jak myslíte, nějaké ztráty při spalování, ale užíváme zpravidla starého a lepšího obyčeje, pohřbívati v zemi. Pohled" dále, jak celá příroda k naší útěše připravuje příští vzkříšení. Slunce se ponořuje a zase rodí, hvězdy klesají a vracejí se, květy zanikají a ožívají, po přechodném vyčerpání odívá se stromoví listím, semena vydávají novou zeleň, jen když se sama rozpadnou. Tak je tomu s tělem v hrobě jako se stromy v zimě: pod zdánlivou vyschlostí skrývají životní svěžest. Nač naléháš, aby tělo ožilo a vrátilo se ještě za syrové zimy? I u těla je třeba vyčkávati na jeho jaro!
Vím dobře, že si přemnozí u vědomí svých vin spíše přejí, aby z nich po smrti nic nebylo, než že v to věří: raději by totiž byli úplně zahlazeni než obnoveni k trestům. Jejich blud se

                                                                        87
zvětšuje jednak tím, že jest jim na tomto světě popřáno volnosti, jednak převelikou trpělivostí boží; ale Jeho soud je tím spravedlivější, čím déle dá na sebe čekati.
Přece však jest lidem spisy učených mužů a zpěvy básníků připomínána ona ohnivá řeka i žár, jenž, vycházeje od styžského močálu, několikrát se ovíjí kolem podsvětí: že to jest připraveno na věčné trápení, to staří poznamenali, jsouce o tom poučeni jednak údaji démonů, jednak věštbami proroků. Proto u nich dokonce i sám král Juppiter s posvátnou úctou přisahá při oněch pražících březích a černém víru: neboť se děsí, věda napřed, že to je trest určený pro něho i jeho ctitele. A těm mukám není míry ani konce. Tam oheň nadaný inteligencí údy spaluje i obnovuje, sžírá i živí. Jako žár blesků tělo zasahuje, ale nestravuje, jako žár hory Etny a hory Vesuvu a jiných planoucích zemí hoří, ale nevyčerpává se, tak také se onen trestající oheň neživí látkou z těch, kdo planou, nýbrž udržuje se toliko tím, že drásá jejich těla, aniž je stravuje. Že však jsou právem trápeni ti, kdož neznají Boha, jako bezbožníci a lidé nespravedliví, o tom může pochybovati leda nezasvěcenec:

88
neboť Otce všeho a všeho Pána neznáti je nemenší zločin než urážeti Ho. Třebas tedy postačí k trestu neznáti Boha, jako prospívá milosti znáti Ho, přece, kdo nás křesťany s vámi porovná, shledá, že jsme také mnohem lepší mravně než vy, třeba je naše vzdělání po některých stránkách chatrnější. Neboť vy cizoložství zakazujete a konáte je: my jsme svým manželkám jediní muži na světě; vy trestáte teprve spáchané zločiny: u nás jest hříchem už jen na ně mysliti; vy se bojíte svědků: my dokonce vlastního svědomí, bez něhož nemůžeme býti; konečně vašimi přívrženci jest přeplněno vězení, kdežto křesťana tam není, leč snad ten, kdo je obžalován pro svou víru, nebo kdo od ní odpadl.
Z osudu nechať nikdo nečerpá útěchy aniž jím omlouvá své chování: třebas závisí vnější los na náhodě, duch jest přece svoboden, a proto jest u člověka posuzováno jeho jednání, nikoli světská důstojnost. Neboť co jiného jest osud, ne-li to, co Bůh o jednom každém z nás usoudil ? Poněvadž On může předem znáti povahu, určuje podle zásluh a vlastností jednotlivců jejich osudy. Pak není na nás trestáno to, jakými se rodíme, ale povaha našeho ducha.

                                                                        89
To prozatím o osudu postačí, třeba jsem řekl jen málo; hodlám však o tom vyložiti jindy zevrubněji a úplněji.
Ale že se o většině z nás říká ,chuďasové', to nám není hanbou, ale slávou: neboť v blahobytu duch chabne, v skromnosti sílí. Ale přece, jak může kdo býti chůd, když necítí potřeb, neotvírá úst po cizím, je bohat Bohem ? Spíše je chůd ten, kdo, ač má mnoho, touží ještě po více. Ale povím, jak si to myslím: nikdo nemůže býti tak chůd, jako se narodil. Ptáci žijí, aniž mají nějaké dědictví, a zvířata se každý den pasou: a tyto bytosti přece jsou na světě pro nás, a my to vše máme, nedychtíme-li po tom. Jako tedy ten, kdo putuje, cestou, je tím šťastnější, čím je méně zatížen, tak je také na této dráze životem blaženější ten, kdo si nadlehčuje chudobou a nevzdychá pod břemenem bohatství. Přece však bychom žádali Boha o majetek, kdybychom jej pokládali za prospěšný: dozajista by nám mohl poskytnouti nějakou jeho část Ten, kdo jej má celý. Ale my chceme raději pozemskými statky pohrdati než je získávati, po bezúhonnosti raději toužíme, raději si vroucně žádáme trpělivosti, chceme raději býti dobrými než marnotratnými.

A že cítíme lidské tělesné vady a trpíme jimi, to není trest, ale vojenský výcvik. Neboť slabostmi jest posilována statečnost a neštěstí je dosti často školou ctnosti; konečně jak duševní, tak tělesné síly bez pracného cviku chabnou. Vždyť přece i všichni vaši hrdinové, jež vyhlašujete za vzor, dosáhli věhlasu tak, že se proslavili utrpením. Tedy ne že by také nám Bůh nemohl pomoci, nebo že by námi pohrdal, když přece spravuje všechno a své lidi miluje: ale On v neštěstí jednoho každého zkoumá a probadává, váží v nebezpečenstvích povahu jednotlivých lidí, až do posledního okamžiku smrti zvídá vůli člověka, v tom bezpečném vědomí, že se Jemu nemůže nic ztratiti. Jako se tedy osvědčuje zlato v ohni, tak my v protivenstvích.
Jak krásná to podívaná pro Boha, když se křesťan utkává s bolestí, když se podujímá boje proti hrozbám, trestům hrdelním a mukám, když s výsměchem šlape po řinčení smrtících nástrojů a hrůze buzené katem, když vzty-čuje svou volnost proti králům a knížatům, jedinému Bohu, jemuž náleží, se podřizuje, když jako triumfátor a vítěz odhodlaně čelí dokonce i tomu, kdo vynese proti němu rozsudek!

90

91

Neboť jest vítězem ten, kdo dosáhl cíle, k němuž mířil. Který voják by před očima svého vojevůdce odvážněji než jindy nevyzýval nebezpečenství? Nikdo totiž nemůže dostati odměnu, dokud neobstál v zkoušce. Avšak vojevůdce nedává, čeho nemá: nemůže prodloužiti život, může jen poskytnouti vojenských vyznamenání.
Než bojovník Boží ani není opouštěn v bolesti, ani se jeho život smrtí nekončí. I může se zdát křesťan ubohým, ale nemůže být takovým shledán. Vy sami vynášíte až k nebi muže postižené neštěstím, jako Mucia Scaevolu, jež, chybiv se krále, byl by mezi nepřáteli zahynul, kdyby nebyl pozbyl pravice. A kolik našinců strpělo bez všelikého bědování, aby byla nejen pravice, ale celé tělo sžehnuto a spáleno, a přitom měli ještě ve své moci, aby byli propuštěni! Ale co srovnávám muže s Muciem nebo Aquiliem nebo s Regulem ? Naše děti a slabé ženy se křížům a mučidlům, šelmám a všem strašákům smrtelných trestů vysmívají s trpělivostí pro bolest, již jim vnukl Bůh. Ale vy, ó nešťastníci, nechápete, že není člověka, který by si bud přál bezdůvodně podstoupiti trest anebo mohl bez Božího přispění přestáti muka!

92

Ale snad vás šálí to, že lidé, kteří nechtějí znát Boha, oplývají bohatstvím, slynou úřady, jsou mocni svým postavením. Nešťastní jsou proto výše povznášeni, aby tím hlouběji spadli. Ti totiž jsou jako žertvy krmeni k ztrátě života, jako obětní dobytčata zdobeni k trestu. Někteří dokonce bývají vyvyšováni mocí a panováním proto, aby jejich duše přirozeně zkažená svobodně čachrovala s volnostmi vládní moci. Neboť bez poznání Boha jaké štěstí může býti pevné, když jest smrt ? Jako sen vyklouzne, dříve než je člověk zachytí. Jsi král? Ale bojíš se právě tak, jako se lidé bojí tebe, a třebas jsi obklopen četným průvodem, v hodině nebezpečenství jsi přece sám. Jsi bohat ? Ale štěstí není dobře co věřit a velkým cestovným se na tu krátkou cestu nevypravuješ, ale zatěžkáváš. Pyšníš se odznaky moci a nachem? Je lichá iluse člověka a prázdná starost o důstojnost stkvěti se nachem, ale v duši býti špinavý. Vynikáš urozeným rodem, vychvaluješ své předky ? Ale rodíme se všichni se stejným losem a jen osobní zdatností se odlišujeme.
My tedy, kteří se ceníme podle mravů a čistoty, zdržujeme se právem vašich špatných zábav,

93

průvodů a divadel: vždyť přece víme, že mají původ v pohanských obřadech, a odsuzujeme jejich škodlivé svůdnictví. Neboť kdo by se při závodech v cirku nezhrozil šílenosti národa navzájem se peroucího? A při hrách gladiátorských řemeslného vraždění lidí? I při scénických hrách jest nemenší zběsilost, a ohavnost jest nevázanější: neboť brzy mimus buď vypráví o cizoložství, nebo je předvádí, brzy změkčilý herec představuje vášeň a budí ji v divácích; jindy opět hanobí vaše bohy, při-básňuje jim nemravnosti, vzdechy a nenávist, anebo zase předstíraným bolem pomocí planých gest a posunků vyluzuje vaše slzy. Tak se vy po vraždění v skutečném životě sháníte a v básnické fikci nad ním pláčete. Jestliže však odmítáme to, co zbývá z obětí, a poháry, z kterých bylo ulito bohům, tím neprojevujeme strach, ale dokazujeme pravou svobodu. Neboť ačkoli nic ze všeho, co se rodí, jakožto neporušitelný dar boží, nijakým užitím nemůže býti zatraceno, přece se zdržujeme těch věcí, aby se nikdo nedomníval, že se podřizujeme démonům, kterým z toho bylo obětováno, anebo že se stydíme za svou víru.

Ale kdopak pochybuje, že milujeme jarní květy, když přece trháme Jarní růže i lilie a všeliké jiné květiny, které jsou líbezné barvy a vůně ? Neboť těch užíváme tak, že je rozdrobíme a sypeme na zemi, a měkkými vínky si ovíjíme krk. Ovšem, promiňte, že si nevěnčíme hlavu: máme ve zvyku vůni květu vtahovati nosem, nikoli lebkou a vlasy.
A neověnčujeme prý nebožtíky. Co se toho týče, divím se spíše já vám, jak to, že užíváte při mrtvole ohně, má-li ještě jaký cit, anebo nemá-li ho, tedy věnce - vždyť je-li nebožtík blažen, nepotřebuje květů, a je-li nešťasten, nemá z nich potěšení. Ale my vykonáváme pohřeb stejně pokojně, jako i žijeme, a nezdobíme mrtvého věncem, jenž usychá, nýbrž očekáváme živý věnec od Boha s květy věčně svěžími: jsouce pokojní, skromni a zabezpečenu majíce štědrost boží, oživujeme svou naději na příští štěstí vírou v Jeho vznešenost. Tak v blaženosti povstáváme opět k životu a žijeme již nyní pomýšlejíce na budoucnost. Ať si Sokrates, ten attický šašek, vyřídí sám se sebou, vyznal-li, že nic neví, pyšně se svědectvím nejvýše klamného démona, a také Arkesilaos, Karneades a Pyrrhon i všechen dav

94

95

akademiků ať si je v pochybnostech; ať si také Simonides věčně odkládá svou odpověď: my pohrdáme pýchou filosofů, jež známe jako ničitele mravů, cizoložníky, tyrany a kazatele vždy výmluvné proti neřestem, kterých se sami dopouštějí. My, kteří neprojevujeme moudrost zevnějškem, nýbrž nitrem, nemluvíme vznešeně, nýbrž tak žijeme, my se můžeme pyšniti, že jsme dosáhli toho, čeho oni s největším usilováním vyhledávali a nalézti nemohli.
Proč jsme nevděční, proč sami sobě nedopřáváme, jestliže božská pravda uzrála právě v čas našeho věku ? Užívejme svého štěstí a měřítkem pravdy řiďme své myšlenky: budiž učiněna přítrž pověře, bezbožnost odčiněna a zachována pravá víra!"
Když oktavius skončil svou řeč, dívali jsme se chvíli upřeně před sebe v mlčelivém úžasu. Co se mne týče, byl jsem takřka bez sebe velkostí podivu nad tím, že věci, které lze snáze cítiti než vyjádřiti, on dovodil důkazy, příklady a doklady ze spisů, a že protivníky odrazil týmiž filosofickými zbraněmi, ji-

miž se oni ozbrojují, a ukázal, že je pravda nejen lehce přístupna, ale také příjemná. Co jsem tak u sebe v tichosti uvažoval, vybuchl Caecilius: ,Já blahopřeji co nejvřeleji svému Oktaviovi, ale také sobě, a na výrok rozhodčího nečekám. Zvítězili jsme i tak: přisvojuji si vítězství, třebas to zní nestoudně. Neboť jako jest on vítězem nade mnou, tak já triumfuji nad bludem! Co se týče hlavního předmětu celého šetření, uznávám Prozřetelnost, podrobuji se v otázce Boha a souhlasím, že je ta sekta, již má, mravně čistá. Ovšem, ještě i nyní dlí v mém nitru něco otázek, jež sice nebrojí přímo proti pravdě, ale jsou nutné, abych byl dokonale poučen. Ale poněvadž se slunce již kloní k západu, budeme o tom hovořiti až zítra, dojista již snadněji, když se už v hlavních věcech shodujeme."
“Ale já," pravil jsem, “já mám radost ještě větší, za nás za všechny tři: neboť i v mých očích jest Oktavius vítězem, a přitom jsem byl zbaven velmi nepříjemné úlohy rozhodovati jako soudce. Avšak nemohu slovy dostatečně vynachváliti jeho zásluhu: svědectví jediné lidské bytosti jest příliš chabé. Má vynikající

96

97

dar boží: Jeho dechem naplněn řečnil a s Jeho přispěním zvítězil."
Potom jsme se vydali na cestu odtud, plni veselí a radosti: Caecilius, že uvěřil, Oktavius, že zvítězil, a já, že onen uvěřil a tento zvítězil.

98
POZNÁMKY
Str. 15. - Podávaje dialog v rámci vzpomínky na zesnulého přítele a kresle scenerii rozmluvy, napodobí Minucius Cicerona, jenž tak s oblibou uvádí své rétorické a filosofické dialogy. Vlastní dialog se skládá ze dvou souvislých přednášek (str. 20-37, 40-96), oddělených krátkou vložkou - forma to u Cicerona také obvyklá; není to sokratovský dialog, s jakým se tak často setkáváme u Platona. Také myšlenkově čerpal Minucius velmi mnoho z Cicerona, zejména z jeho spisu De natura deorum (O podstatě bohů). Řecká filosofie usnadnila křesťanství boj proti pohanství mnohostrannou kritikou populárních i vědeckých představ o bohu a o světě. Této kritiky hojně využili se stanoviska křesťanského řečtí apologeti, zejména sv. Justin, navázavše i na apologetiku židovskou, a přidali k ní důvody ryze křesťanské. Minucius po této stránce v mnohém souhlasí se svými řeckými předchůdci, nelze však dokázati, že by se byl opíral o nějaký určitý řecký spis apologetický. Převzal prostě hlavní typické motivy řecké apologetiky; ale - a to je významné - zabarvil svou apologii římsky. Tak zahájil nové období křesťanské apologetiky, jež se rozvíjelo v západní, latinské části římské říše.
16. - Ostia, ležící při ústí Tibery, kdysi přístavní město Říma. V nové době je Ostia odkrývána výkopy, jež přinesly bohatou archeologickou kořist.

99

17. - Sochu Serapidovu: Serapis, bůh původně asi babylonský, byl přenesen Makedony a Reky po smrti Alexandra Velikého do Egypta, kde se jeho kult, spojený s kultem bohyně Isidy, velmi rozšířil. Odtud pak za císařství pronikl do všech končin římské říše. - Minucius zapomněl uvésti, že je na procházce doprovázel Caecilius. Polibkem vtisk-lým na ruku vzdal tento podle zvyku poctu soše Serapidově.
19.	- Zatím co jsme byli všichni zabráni: Podle toho
by se zdálo, že se procházky zúčastnilo, a tedy při
rozmluvě bylo přítomno více osob; neboť slovem
“všichni" nemohou býti označeni jen oba přátelé
Minucius a Oktavius (třetí, Caecilius, si hry nevší-
mal). Ale z líčení na str. 20 nahoře je, myslím, zcela
jasno, že jde při rozmluvě toliko o naše tři přátele,
a zde jsou slovem “všichni" zahrnuti i jiní náhodní
diváci, kteří přihlíželi hře chlapců. - Tato hra je, tu
ším, dodnes oblíbena i u našich hochů v krajích,
kde mají aspoň jakýs takýs rybník nebo širší řeku.
Říkávali jsme tomu “hrát žabku".
20.	- Bratře Marku: Je zřejmé, že tu slova “bratr"
není užito ve smyslu křesťanském jako na str. 17
a jinde. Oslovovali se tak ve smyslu “můj drahý"
již staří pohané evropští i asijští.
20 n. - Zeje všechno ve věcech lidských pochybné atd.: Caecilius se v celém svém výkladu jeví skeptikem či spíše probabilistou, přivržencem t. zv. nové akademie (o té viz více pozn. k str. 36): soudil, že člověku lze poznati nikoli samu pravdu, nýbrž jen pravděpodobnost, to, co lze uznávati (probare) jako

pravdu (t. zv. probabilismus). I Cicero byl v nauce o poznání probabilista; v jeho spise De deorum nátura vykládá akademik G. Aurelius Kotta, že je nesnadné říci něco určitého o podstatě bohů. Odtud čerpal Minucius.
21.	- Známe-li... sami sebe: Jde o proslulý výrok
“Poznej sám sebe" (řecky gnóthi seauton), jenž byl
vedle jiných praktických výroků napsán na stěně
delfského chrámu Apollonova. Byl připisován ně
kolika mudrcům, zejména Thaletovi (srov. pozn.
k str. 50); prakticky jej prováděl Sokrates.
22.	- Zárodky všech věcí: Caecilius naráží na učení
atomistů, převzaté Epikurem, podle něhož svět a
jeho jevy vznikly náhodným shlukováním neděli-
telných (atoma) částeček prahmoty; a jako svět me-
chanicky vznikl, tak se také sám mechanicky udr-
žuje bez zasahování jakéhokoli boha. U Římanů byl
hlasatelem této nauky básník T. Lukretius Karus,
jenž se svou básní De rerum nátura (O přírodě) po
koušel tak zbaviti lidstvo strachu před smrtí a před
bohy.
23.	- Falaris (kolem r. 550 př. Kr.) a Dionysios I.
(vrstevník Platonův), dva známí tyranové sicilští,
proslulí hlavně ukrutností. - P. Rutilius Rufus, bez
úhonný římský politik, byl r. 92 nevinně odsouzen
do vyhnanství. - M. Furius Camillus působil v 2.
pol. V. a v 1. pol. IV. stol. a zasloužil se o rozšíření
a upevnění římské moci ve střední Itálii. O jeho
osobě bylo pozdějšími dějepisci vybájeno mnoho
historek, jimiž byl jeho život zkrášlen. Byl kolem
r. 390 pro zpronevěru válečné kořisti odsouzen k vy-
21.	

21.	
100

101

soké pokutě a odešel na čas do vyhnanství. - Všechny tyto příklady jsou čerpány z Cicerona. 24. - Eleusinští Cereru: V Eleusině (asi 10 km severně od Athén) byla proslulými mystériemi uctívána bohyně země a plodin Demeter, s níž byla u Římanů ztotožněna bohyně úrody Ceres. - Frygové Velkou Matku: Jinak se zvala Kybele. O jejím kultu srov. str. 58n. Do Říma pronikla koncem III. stol. př. Kr., srov. str. 26. - Epidaurští Aeskulapia:V Epi-dauru (na sev. v. Peloponnesu) byla slavná svatyně a léčebna Asklepia, heroa a později boha lékařství. Její zbytky se zajímavými nálezy byly v novém věku odkryty. R. 293 byl kult Asklepiův (latinsky Aesculapius) přenesen z Epidauru do Říma. - Chal-dejci Bela: Názvem Baal (= Pán) byli u Semitů označováni bozi vůbec; Římané jej chápali jako jméno hlavního semitského boha. - Aštartu Syrové: Byla to hlavní bohyně foinického města Tyru, uctívaná i jinde, kam pronikli Foiničané (na př. na ostrově Kypru, v Kartagině). Řekové ji ztotožnili s bohyní lásky Afroditou, s níž zase byla u Římanů ztotožněna bohyně půvabu Venus (Venuše). Jménem Syrové jsou tu míněni Foiničané, poněvadž za císařství náležela Foinikie k syrské provincii. - Dianu Taurové: Na t. zv. Taurském Chersonesu (dnešní Krym) byla uctívána bohyně žádající si lidských obětí. Řekové ji ztotožnili se svou Artemidou, s níž byla u Římanů ztotožněna bohyně Diana. - Galové Merkuria: Galský bůh války Teutates byl také bohem obchodu; proto ho Římané ztotožnili nejen se svým Martem, ale i s Merkuriem. - Římané všechna

božstva dohromady: Římané byli nábožensky velmi snášenliví; s některými dočasnými omezeními, zvláště u kultů orgiastických, dovolovali uctívání všech božstev, uznávaných poddanými národy, a mnohá převzali do kultu státního. Domnívali se, že si tak získají přízeň bohů porobených měst a národů. - Za dráhy sluneční: Míní se hlavně jižní obratník. - Hranice Oceánu: Míní se severní ostrovy v Atlantickém oceánu (Britanie).
25.	- Cudnými pannami: Vestálkami. - Tituly kněz-
skými, t. j. kněžími rozmanité důstojnosti a rozma
nitých titulů. - Kapitolium: R. 389 dobyli Galové
Říma. O té události vzniklo několik římských po
věstí. Některé se pojí k obléhání římského vojska,
shromážděného v tvrzi na pahorku kapitolském.
Mimo jiné vypráví Livius (V 46) toto: V době oblé-
hání se měla na Quirinale konati náboženská slav-
nost rodu Fabiů. Jeden z příslušníků toho rodu,
pontifex G. Fabius Dorsuo, šel prý v slavnostním
ústroji s posvátným nářadím s Kapitolia středem
města obsazeného Galy na Quirinalis, vykonal tam
oběť a touž cestou se vrátil na Kapitolium, aniž se
mu Galové odvážili ublížiti. - Bohům neznámým:
Těmi slovy označovali oltáře nezasvěcené určitému
božstvu Řekové (srov. Skutky ap. 17, 28); Římané
na ně psali slova “bud bohovi nebo bohyni". -
Auguria: viz pozn. k str. 26 na konci.
26.	- Idská Matka bohů, jinak Velká Matka, Ky
bele (srov. pozn. k str. 24), jež byla uctívána ze
jména na hoře Idě ve Frygii. - Za druhé punské
války byl na radu Sibylliných knih jako ochrana
25.	

25.	
102

103

proti Hannibalovi převezen z fryžského Pessinuntu do Říma posvátný černý kámen, fetiš Kybelin. Při dopravě kamene od ústí Tibery do Říma vydala prý bohyně jedné římské matroně, Klaudii Quintě, jejíž počestnost byla křivě podezřívána, svědectví o její cudnosti. Minucius se dále (srov. str. 71) přidržuje té pověsti, která je známa z Ovidia. Loď s Kybelou prý se v řece zastavila, a nebylo jí možno pohnouti kupředu. Tu prý Klaudia prosila bohyni, aby zázrakem dosvědčila její počestnost, a bohyně prý jí vyhověla, způsobivši, že Klaudia svým pásem odtáhla loď do Říma. - V jezeře či močále: t. zv. lacus Iuturnae na římském foru. Je míněn poslední makedonský král Perseus, jenž byl po několikaleté válce Římany poražen r. 168 u Pydny. -Jednomu plebejovi: Titu Latiniovi prý se (r. 491 př. Kr.) zjevil ve snách Juppiter a oznámil mu, že se mu tanec, kterým se začínaly slavnostní hry, pořádané k jeho cti (t. zv. ludi maximi), nelíbil; má prý oznámiti konsu-lům, aby byly hry opakovány. Latinius tak neučinil, ale stíhalo ho neštěstí za neštěstím, až rozkazu uposlechl. - Sebeobětování Deciů: P. Decius Mus se prý zasvětil podsvětním bohům r. 340 v bitvě proti Latinům u Vesuvu, jeho syn r. 295 v bitvě proti Samnitům u Sentina. - Kurtius: Když r. 362 vznikla uprostřed fora trhlina, kterou prý nebylo možno ničím zaházeti, vrhl prý se do ní na koni M. Kurtius, obětuje se za vlast, a trhlina se zase uzavřela. - Auspi-cia (auguria, signa): věštná znamení. Za ně byly pokládány některé nebeské zjevy (na př. blesk, zahřmění), zejména však let ptáků (s které strany letí,

zda rovně či křivě atd.) anebo zobání posvátných kuřat (padalo-li jim zrní ze zobáku, nechtěla-li žrát, bylo to pokládáno za zlé znamení). Pro veřejné i soukromé podnikání u Římanů měla věštná znamení velký význam. Věřilo se, že kdo jich nedbá, vydává se hněvu bohů a že ho stihne nezdar. - Allia, menší přítok Tibery; r. 389 byli nad ní poraženi Římané Galy.
27.	- Konsulové P. Klaudius Pulcher a L. Junius
Pultus utrpěli za druhé punské války se svými loď
stvy pohromu: onen byl Puny poražen, tento se
ztroskotal. Minucius mluví, jako by se byli oba
ztroskotali. O Klaudiovi se vypráví, že dal posvátná
kuřata, když nechtěla žráti, hodit do moře; a Junius
prý nedbal zlých věštných znamení. - G. Flaminius
Coelius, konsul r. 217, vytáhl přes nepříznivá auspi-
cia z Říma a byl Hannibalem u jezera Trasimen-
ského na hlavu poražen. - Triumvir M. Licinius
Krassus byl Parthy poražen r. 53 př. Kr. v Sýrii
u Karrh. Prapory a odznaky jeho poraženého voj
ska vymohl r. 20 na Parthech císař Augustus. -
Všechny téměř doklady z římského starověku zde
uvedené vyskytují se častěji u Cicerona.
28.	- Filosof Theodoros Kyrenský žil kolem r. 300
př. Kr.; pro atheismus byl z Athén vyobcován. -
Lyrik Diagoras z ostrova Melu byl r. 415 vypuzen
z Athén, poněvadž se vysmíval eleusinským mysté
riím. - Sofista Protagoras (V. stol. př. Kr.) tvrdil,
že o bozích nemůže říci ani že jsou, ani že nejsou.
Byl ve věku 70 let z Athén vyobcován. - Napadají
bohy: Pro své útoky na mnohobožství byli křesťané
27.	

27.	
104

105

prohlašováni za neznabohy. Proto tu jsou spojováni s lidmi v řeckém starověku vyobcovanými pro atheis-mus. Po pravdě budiž řečeno, že bylo skutečné ne-znabožství v pohanské antice velmi vzácné a osoby, které mu propadly, byly stíhány státem a staly se na staletí výstražným příkladem. 29. - Kanibalských hodů: Naráží se na pomluvu, že A křesťané požívají při zasvěcování masa nemluvněte, srov. dále str. 30 n. - Jako na hroby: Už pohanské prameny si stěžují, že chodí pohané kolem svých chrámů netečně jako kolem náhrobků. - K obžalobám, vznášeným zde proti křesťanům, buďtež přičiněny dvě poznámky. Mezi nimi se nečtou výtky, později velmi často pronášené, že jsou křesťané nepřáteli římského státu, tedy velezrádci, a že jsou původci zla, neštěstí, postihujících římskou říši. Počínajíc Tertullianem, reaguje římská křesťanská apologetika velmi důrazně na taková obviňování. Již podle toho lze souditi, že je Minucius Felix starší než Tertullianus. Druhá věc se týká umělecké komposice dialogu. Caecilius Natalis pronáší ohavné žaloby proti křesťanům, a přece jako důvěrný přítel oba své druhy dojista dobře zná a ví, že nejsou takoví, jak líčí křesťany pomluvy o nich rozšiřované; ba ani nepoznamenává, že své přátele Minucia a Oktavia vyjímá z oněch strašných žalob a podezření, kterými křesťany zahrnuje. Spisovatel tu vybočuje z úlohy pouhého referenta o konané rozmluvě, snášeje všechen materiál k věci hledící bez zřetele na danou situaci. Nejinak je tomu později při Oktaviových útocích proti pohanství. - Poznávají

 se podle tajných znamení: Odpověď Oktaviova (str. 81) ukazuje, že jsou míněna nějaká znamení na těle, nikoli křesťanské symboly. 30.- Totiž o sla: Tato pomluva je dosvědčena i monumentálně. Ve zbytcích císařského paláce na Pala-tinu je zachováno na stěně jedné jizby grafitto, představující osla na kříži a před ním modlící se postavu. K tomu je řecky připsáno: “Alexamenos uctívá boha". - Je spravedlivé poznamenati, že se některé z pomluv, šířených o křesťanech, a to právě ty nejstrašnější, zakládaly na bohapustých obřadech některých kacířských sekt, jak dosvědčuje sv. Epifanios ve svém spise proti heretikům. Jejich zlou pověstí trpěli i zbožní pravověrní křesťané. K tomu ovšem přistupovaly i jiné věci. Tak na př. to, že byla smrt ukřižováním u Římanů obvyklým trestem pro zločince; že nezasvěcení pohané nepochopili nejasné zprávy o eucharistii a j.
31. - Našeho Frontona z Cirty: Africký rétor M. Cornelius Fronto, krajan našich přátel, vychovatel císařů M. Aurelia a L. Věra, pronesl kolem r. 160 ostrou řeč proti křesťanům. - Touto pomluvou byly pokáleny t. zv. hody lásky (agapé) u starých křesťanů. Jejich počestnost a střízlivost dosvědčuje již starší pohanský svědek Plinius Mladší, jenž v Bithy-nii vyšetřoval všelijaké pomluvy o křesťanském životě. U některých kacířů se arci vyskytovaly zjevy povážlivé, a ty snad zavdaly podnět k oné pomluvě, jako by tak jednali všichni křesťané. 33. - Ani duch ani duše ani život: Caecilius ve smyslu epikurského učení neuznává bytosti netělesné.

106

107

34. - Protesilaos padl podle báje před Trojí. Na prosbu jeho choti Laodameie bylo prý mu dovoleno vyjíti na tři hodiny na svět. 3 5. - Odposvátných závodů: Posvátnými jsou jmenovány proto, že se pořádaly ke cti bohů. U Řeků to byly důstojné závody tělesnou nebo duševní zdatností; u Římanů kromě vozních závodů surové hry gladiátorské a zápasy s šelmami. 36. - Co je nad námi, po tom nám nic není: Zdali se tak Sokrates vyslovil, není jisto; ale odpovídá to obsahu jeho filosofování, neboť se odvrátil od přírodní filosofie, od zkoumání světa ke zkoumání člověka, k etice. - Jedinečně moudrý: Podle Platonovy Obrany Sokrata prohlásila delfská věštírna Sokrata za nejmoudřejšího z lidí. Sokrates prý se pak jal zkoumati lidi, aby zjistil pravdivost a smysl té věštby. - Skepse: Přiznání nevědomosti a pochybnosti byly u Sokrata východiskem k správnému poznání. Tak tomu bylo i u Platona a u jeho prvních pokračovatelů, v t. zv. staré akademii. Další dvě vývojová období platónské školy, t. zv. střední akademie, kterou zahájil Arkesilaos (III. stol. př. Kr.), a nová akademie, kterou založil Karneades (II. stol. př. Kr.), vycházela vstříc skepticismu jakožto metodě a cíli při zkoumání pravdy. Arkesilaos učil, že člověk nemůže pravdu postihnouti a že se raději má zdržovati úsudku o pravdě; Karneades pak dospěl k probabilismu (srov. pozn. ke str. 20.). Ovšem, někteří jiní vyznavači nové akademie zase možnost vědění připouštěli. - Pyrrhon, starší současník Arke-silaův, byl vůdce t. zv. elidské školy skeptické,

a učil, že nelze v ničem poznati objektivní pravdu, že je tedy třeba zdržeti se o všem úsudku; odtud že vyplývá duševní klid a s ním blaženost. Pyrrhon měl právě vliv na střední akademii. 37. - Velký řecký lyrik Simonides (žil v letech 556 až 468) pobýval mnoho na dvorech velmožů, m. j. u syrakuského tyrana Hierona. - Člověk rodu Plau-tova: Římský komický básník T. Maccius Plautus (III., II. stol. př. Kr.) prý si jeden čas vydělával na živobytí v mlýnici těžkou prací, kterou konávali zpravidla otroci. Byl to komik prudkého slovního účinku. Mimoto se obecným jménem plautus označoval jeden druh psů, a psí jazyk byl u Římanů příslovečný pro označení kousavých, útočných úst. Sám Plautus se jednou označuje jako “Plautus se štěkajícím jménem". Splácí tu tedy Caecilius Okta-viovi jeho prudký výpad proti své osobě (str. 17), a přitom mu vytýká, že žije v důvěrných stycích se spodinou lidské společnosti, jako jsou dělníci a otroci; mezi těmi on, vzdělaný člověk a advokát, může ovšem vynikati, ale mezi filosofy ne. 43. - Z jakýchsi drobtů: posměšně o atomech. - Proti mechanistickému výkladu světa, podávanému ato-misty a epikurejci, dokazuje Oktavius z uspořádání světa existenci Boha, jenž svět spravuje. To dokazovali již pohanští odpůrci atomistů, jak je viděti i z Cicerona, z něhož tu Minucius vydatně čerpá. 47. - Další kapitoly dokazují, že svět řídí jediný Bůh. I tu využívá Minucius některých pohanských myšlenek, ale využívá jich ve smyslu křesťanském a ze svého je doplňuje. - Peršany: Když r. 521 za-

108

109

vraždilo sedm spiklých perských šlechticů vladaře Lžismerdia, smluvili prý se spiklenci, že se zrána shromáždí na koních před palácem, a čí kůň první zařehtá, ten že bude králem. První prý zařehtal kůň Dareiův; ale stalo se tak lstí Dareiova štolby. To je ovšem nezaručená pověst. -Dvojice thébských bratří: Eteokles a Polyneikes, synové Oidipovi, kteří se znesvářili pro vládu v Thébách a v souboji padli. - Bratři dvojčata: Romulus a Remus, z nichž onen zabil svého bratra, který si z něho při zakládání Říma ztropil posměch, jsa uražen, že vláda nepřipadla jemu. - Pro vládu nad pastýři a chatrčí: Zesměšňují se nepatrné počátky Říma, jak o nich vykládala známá pověst. - Války mezi zetěm a tchánem: Pompejem a Caesarem. – Vždyť je přece zjevno: Do výkladu o tom, že je Bůh jediný, vplétá autor výklad o jeho věčném trvání a nejvyšší dokonalosti: takový Bůh může býti jen jediný.                          49. – Kdo uznávají Jova za svrchovaného pána: U některých antických básníků a myslitelů vskutku nalézáme náběh k monotheismu toho druhu, že uznávají Dia (Jova) za nejvyššího boha a ostatní bohy pokládají za pouhé vykonavatele jeho vůle a moci v jednotlivých oborech působnosti. Ale i u prostého antického člověka zasahujeme přes všechen poly-theistický nátěr sklon k jednobožství: ve svých lidsky prostých starostech se utíká o posilu zpravidla k jedinému božstvu, jímž bývá lokální božstvo, jeho srdci nejbližší. O tom nás poučily zejména četné nálezy řeckých papyrů a podobných památek z doby hellenistické a císařské, obsahující velké množství

projevů prostých dávnověkých lidí. Z nich je také viděti, jak zbožný byl prostý člověk oněch dob a jak byl připraven přijmouti křesťanství. - Básníky: Jejich projevů se arci Minucius nedovolává vždy plným právem. Tak na př. hlásali-li, že jest jeden otec bohů a lidí - tak bývá u Homéra a jeho napodo-bitelů označován Zeus (Juppiter) - uznávali množství bohů starších a množství bohů od něho pocházejících. - Maro z Mantovy: Vergilius. Citáty jsou vzaty z VI. zpěvu Aeneidy a ze IV. zpěvu Georgik; ale bůh je v nich chápán spíše pantheisticky ve smyslu stoickém.
50. - Samorostlé staré muže, t. zv. sedm mudrců. Byli to většinou muži praktického života. Za skutečného filosofa byl z nich pokládán jen Thales. - Následující stručný přehled některých názorů řeckých filosofů se opírá o Cicerona (De deor. nat. 110, 25); Cicero pak užil - jako i na jiných podobných doxo-grafických místech svých filosofických spisů - stručné řecké příručky doxografické (řec. doxa = mínění; grafo = píši). - Thales (kolem r. 585) je nejstarší z filosofů iónských. Ti (t. zv. fysiologové, badatelé o přírodě) věnovali hlavní pozornost otázce, z čeho vznikl svět a jak se utvářel. Pro jeho vznik předpokládali pralátku (hýle = látka, hmota) nadanou životem (zoe = život; proto slují též hylozoisté). - Obsah a smysl učení Thaletova není bezpečně znám, patrně proto, že je nevyložil písemně; pozdější zprávy pak nejsou dosti věrohodné. Dojista nevykládal v dualistickém smyslu o vodě jakožto jednom principu stvoření a o duchu ja-

110

111

kožto o druhém tvůrčím principu, učení to, jež zdaleka připomíná začátek Genese. Proto někteří vylučují větu “Tato teorie o vodě a duchu" atd. z Minuciova textu jako pozdější přídavek. Ale nutné to není. Víme, že už ani Aristoteles neměl bezpečných zpráv o Thaletově učení a že pozdní starověké zprávy o něm dualistický výklad připouštějí. -Anaximenes z Miléta žil kolem r. 540. Minucius i o něm nemluví správně. Zmýlil se asi s filosofem Anaximandrem, o něco starším a prý učitelem Ana-ximenovým; ten uznával za pralátku cosi nekonečného, neomezeného, neurčité jakosti a tvaru. Anaximenes uznával za pralátku vzduch jakožto hmotný oživený princip, z něhož m. j. vznikli i bozi. -Diogenes z Apollonie (V. stol. - to není známý ky-nik Diogenes!) pokládal vzduch i za princip odu-ševňující, byl tedy také hylozoista. - Anaxagoras (asi 500-428) byl první dualista, třebas nedůsledný; první postavil proti hmotě princip duchovní, Rozum, jenž uspořádal a řídí svět. Ale pokládal Rozum za cosi hmotného. - Pythagoras ze Samu (kolem r. 540). Čemu doopravdy učil, není bezpečně známo; to, co o něm vykládá Minucius, hlásali teprve pozdější pythagorovci, současníci Sokratovi a Platonovi. - Xenofanes žil asi 570-480. - Antisthenes, žák Sokratův, zakladatel t. zv. kynické školy filosofické. Jeho vlastní význam tkví v etice. Jinak uznával mnoho bohů, ale jednoho “přírodního" jakožto hlavního. Cicero o něm napsal, že tak ruší smysl a podstatu bohů. 51. - Speusippos, nástupce Platonův v akademii. -

Demokritos, vlastní tvůrce atomistíky, žil asi 460 až 370. - Straton z Lampsaku, významný řecký fysik, nastoupil r. 288 po Theofrastovi jako vůdce peripa-tetické školy založené Aristotelem. Byl materialista a ztotožnil božstvo s mechanickou přírodní silou. -Epikuros (342-271) bohy uznával, ale učil, že do dění světa nezasahují; příroda mu byla silou ovládanou náhodou. Minucius tedy nevykládá jeho učení přesně. - Aristoteles odlišoval boha od světa; Minucius tu přejímá Ciceronův omyl. - Herakleides Pontský, žák Platonův a Aristotelův. - Zenon, Kleanthes, Chrysip-pos, tři hlavní tvůrci stoické filosofie (IV.-III. stol. př. Kr.). Jejich představa o bohu byla pantheistická. Bohy obvykle uznávané vykládali jako přírodní živly a jevy.
52.	- Diogenes Babylonský, stoik, jenž r. 156 navští-
vil Řím. Jeho žák Panaitios rozšířil stoicismus do
vzdělaných římských vrstev. - Porod Jovův: Podle
řecké  báje vyskočila Athéna (Minerva)  v  plné
zbroji z hlavy Diovy (Jovovy). - Xenofon přikládá
ve svých Vzpomínkách na Sokrata takové mínění
Sokratovi. - Ariston, žák stoika Zenona. - V jeho
Timaiu: Platonův dialog “Timaios", v starším křes-
ťanství velmi ceněný, vykládá hlavně o stvoření
světa. Pokud lze jeho obsah pokládati za platónský,
není jisto; mluví v něm pythagorovec Timaios a
přednáší myšlenky mladších pythagorovců.
53.	- Téměř zcela shodné: V některých případech je
to ovšem shoda jen povrchní anebo získaná příliš
křesťanským chápáním starověkých názorů. - Bá-
ječné zjevy: Byly to bytostí, o jakých se bájí u všech
52.	

52.	
112

113

národů. Zhusta to bývají personifikace vlastností toho onoho kraje, zejména vlastností zhoubných. Tak představovala Skylla, obrostlá stem štěkajících psích hlav, nebezpečná úskalí kolem Sicílie; Chiméra s tělem vpředu lvím, uprostřed dračím a na konci kozím sopku Chimairuv Lykii; lernská Hydra (saň) s mnoha hlavami, z jejichž krků po utětí hlavy vyrůstaly vždy dvě nové, choroboplodné podnebí v lernské močálovité krajině; a Kentaurové někdejší divoké praobyvatele thessalských hor.
54.	- Kdyby se to bylo opravdu stalo, dalo by se to
ještě nyní: To je povážlivý důvod v ústech křesťana,
neboť jej lze obrátit proti němu. - Uctívali zbožně své krále atd.: Náboženské představy se vskutku z velké části vyvinuly z kultu předků a heroisova-ných vynikajících lidí. To ovšem nebyl jediný pramen náboženského citu a kultu. - Euhemeros (žil v druhé pol. IV. stol. př. Kr.) vykládal bohy jakožto lidi pro své zásluhy po smrti zbožněné. Takový způsob výkladu slově po něm euhemerismus. U Římanů jej zpopularisoval básník Ennius (III./II. stol. př. Kr.).
55.	- Dikte, hora na Krétě s jeskyní, kde prý byl
uschován maličký Zeus (Juppiter) před svým otcem
Kronem (Saturnem), jenž polykal své děti. - Farské:
podle ostrova Faru při ústí Nilu, jenž proslul kultem
Isidiným. - Cerery: srov. pozn. k str. 24. - Prodikos,
sofista V. stol. Neučil, že lidé prohlásili za bohy vy
nálezce užitečných věcí, nýbrž že ty věci samy začali
pokládat za božstva; na př. chléb je Demeter (Ce-
res), víno Dionysos (Bakchos) atd. Tak si počínali
114

i stoikové, z nichž je dále jmenován Zenonův žák Persaios. - Bez Bakcha atd.: Citát z Terentiovy komedie “Kleštěnec". - Alexandros Veliký, podrobiv si r. 331 Egypt, byl v oase boha Amuna (Hammona) prohlášen za jeho syna; při té příležitosti prý mu jeden kněz prozradil, že jsou bozi lidského původu. Dopis, kterého se Minucius dovolává, byl nepochybně podvržený. - Vulkanus: Je míněn egyptský bůh Ptha. - Kornelius Nepos (I. stol. př. Kr.) napsal nezachovanou “Kroniku"; L. Kassius Hemina nezachované “Annaly"; Řek Thallos žil za Augusta a složil nezachované syrské dějiny. Od řeckého historika Diodora Sicilského se zachovala část rozsáhlého kdysi díla “Historická knihovna". - Janus, známý římský bůh bran, východu a vchodu, počátku a konce.
56.	- Latium: Populární výklad odvozoval to jméno
od slova laure (skrývati se). - Saturnie: Ta osada
prý ležela na Kapitoliu, jenž prý se dříve jmenoval
pahorkem Saturnovým. - Prokulus: Podle pověsti
známé z Livia zjevil se Prokulovi Romulus a pro
hlásil, že je přijat mezi bohy a má býti uctíván pod
jménem Quirinus. -Juba II. byl učiněn od Augusta
králem v Mauretanii. - Ostatním, králům: zejména
východním; tak byl na př. každý egyptský král po-
kládán za vtěleného boha Ra, za jeho syna. Řím
ským císařům se dostávalo zbožnění po smrti. Všimni
si, že Minucius římské císaře přímo nejmenuje, kdež
to Laktantius (za Diokletiana), jenž Minucia použil,
je jmenuje.
57.	- Božský: divus. - Bojí se státi bohy: Je k tomu

                                                                                           115           
třeba zemříti. Když umíral císař Vespasianus, zvolal prý: “Ach běda, stávám se tuším bohem!" 58. - Kult Isidin a Osiridův, v Egyptě a odtud po celém římském světě velmi rozšířený, vyznačoval se proslulými mystériemi. Isis měla podle báje dva bratry: Osirida, boha jasu, jenž byl i jejím manželem, a Seta (řecky slul Tyfon), boha temnot. Set zabije Osirida, roztrhá jeho tělo a pohřbí na tajných místech. Isis za velkého hoře hledá manželovu mrtvolu; její nalezení je oslaveno. Syn Isidin a Osiridův, Horus nebo Harpokrates, pomstí otce. Ta báje byla výrazem přírodního dění: zápasu světla s tmou, přírody vadnoucí a zase k životu se probouzející. -Minucius patrně omylem mluví o zabitém synovi místo manželovi. - Anubis byl představován se šakalí hlavou. Je to bůh záhrobí; i Osiris byl chápán jako bůh mrtvých. - Holohlavých kněží: Isidini kněží si holili hlavu a nosili lněná roucha. - Ceres: Řecké bohyni Demetře, jež byla ztotožněna s římskou Ce-rerou, byla podle báje uloupena dcera, nazývaná prostě Koře (dívka) nebo Persefone; Římané ji ztotožnili se staroitalskou bohyní Liberou, ženským protějškem boha Libera, na něhož byly přeneseny znaky řeckého Dionysa(Bakcha). Persefonu si unesl za choť bůh podsvětí Pluton. Demeter hledala ztracenou dceru po celém světě; přitom zakoušela různá dobrodružství. Konečně zvěděla, kde jest, a uzavřela s Plutonem smlouvu, že Persefone pobude vždy půl roku u něho v podsvětí a půl roku u matky. V mystériích eleusinských byla tato báje patrně dramaticky předváděna zasvěcencům spolu s jinými
116

tajnými obřady, jejichž smyslem bylo obrození člověka a zabezpečení blaženého posmrtného života. Zasvěcenci byli zavázáni k mlčení, a vskutku se téměř nic neprozradilo. Za císařské doby do eleusinských mystérií pronikly obřady Isidiny a Osiri-dovy. - Obřady Jovovy: Zeus (Juppiter), uschovaný před otcem na Krétě (srov. pozn. k str. 55), byl prý kojen kozou (nebo nymfou) Amaltheí. - Korybanti, pův. horští bůžkové, později i kněží Kybelini. -Mystéria Kybelina (o ní srov. pozn. k str. 24 a 26). V dindymském pohoří nad Pessinuntem byl slavný chrám Kybelin. Její miláček Attis je symbol zkomí-rající a opět pučící vegetace. Kybelini kněží se nazývali zpravidla Galové. Pověst měli nepěknou.       59. - Janus má dvě čela: Doslovný výklad označení Janus bifrons, což je vlastně označení brány s dvěma průčelími. Jak bůh bran, počátku a konce, býval Janus předváděn s dvěma obličeji, jedním hledícím vpřed, druhým nazad. - Diana v Efesu: To nebyla vlastně řecká Artemis (římská Diana), nýbrž původně asijská bohyně plodnosti, na niž bylo jméno Artemis přeneseno. Také jako Trivia (řec. Trioditis, bohyně rozcestí) byla uctívána teprve tehdy, když byla ztotožněna s bohyní rozcestí a kouzel Hekatou. Byla ztotožněna ještě s jinými bohyněmi: měsíce, porodu atd. Takového splývání různých pohanských božstev v jediné, obvyklé již u Řeků, rozšířilo se zejména od doby Alexandrovy, kdy se začala mísiti různá náboženství, pronikající do řecko-římského světa zejména z Východu. Říká se tomu míšení ná-boženský synkretismus. -Hammon, egyptsky Amun,

117

bůh egyptských Théb, uctívaný zvláště v proslulé oase Amunově (dnes Siwah), splynul s Diem (Jo-vem). V Římě měl Juppiter hlavní chrám na Kapi-toliu, kde byl uctíván jako vládce hromu a blesku. Juppiter byl vlastně starý bůh kmenů sídlících v Latiu - odtud slově Latiaris; o t. zv. latinských svátcích byl mu naAlbské hoře obětován bílý býk. -Feretrius: Juppiter jako strážce věrnosti, přísah a smluv (odvozuje se od slova ferire [foedus], “uzavříti smlouvu"). Měl starobylou svatyni na Kapi-toliu, ale tam byl uctíván v podobě kamene, proto slul také Juppiter Lapis (kámen). - Erigone, dcera Attičana Ikaria, jenž podle báje dostal od Dionysa víno. Sedláci se jím opili a v domnění, že je Ikarios otrávil, zabili ho. Erigone se nad jeho hrobem oběsila. Oba byli proměněni v hvězdy: Ikarios v Boota, Erigone v souhvězdí Panny. - Kastor a Polydeukes (lat. Pollux), bratři Helenini. První z nich prý byl původu smrtelného, druhý byl jakožto syn Diův a Ledin nesmrtelný. Když byl Kastor v boji zabit, vyprosil si jeho bratr, aby směli střídavě jeden po druhém pobývati načas v podsvětí a načas mezi bohy na nebi.
60. - Aeskulapius (srov. pozn. k str. 24): Byl prý to původně smrtelník; když vyléčil mnoho lidí, zabil prý ho Zeus, ale přijal ho mezi bohy. - Herakles (Herkules): Byv uvržen rouchem napuštěným krví Kentaura Nessa do strašných bolestí, dal se na hoře Oitě spáliti; Zeus ho přijal mezi bohy. - Platon... ve svém dialogu: zvaném Politeia (Ústava). - Uspořádal do dvojic: proti sobě bojujících jako dvojice

gladiatorů. - Venuši poranil: V V. zp. Iliady se vypráví, jak poranil Diomedes Afroditu (Venuši). -Marta spoutal atd.: V témž zpěvu se vykládá, jak byl Ares (Mars) spoután Oitem a Efialtem a poraněn Diomedem. -Juppiter osvobozen od Briarea: V I. zp. Iliady se vypráví, že bohové kdysi chtěli Dia spoutati, ale bohyně Thetis zavolala na pomoc storukého obra Briarea, jenž bohy zastrašil. - Nad svým synem Sarpedonem: lyckým hrdinou bojujícím s Trojany proti Řekům. Byl to podle báje Diův syn z Europy; zabil ho Patroklos (Il. zp. XVI). – Venušiným pásem atd.: Chtíc odvrátiti Diovu pozornost od trojského bojiště, aby mohli Řekové nabýti převahy nad Trojany, vypůjčila prý si Hera od Afrodity její okouzlující pás a svedla Dia k milkování a spánku na hoře Idě (II. XIV). - Herkules vynáší hnůj: Jedna z proslulých dvanácti prací Herakleových, vyčištění chlévů elidského krále Augia. Hrdina ovšem hnůj nevynášel, nýbrž zavedl do jeho stájí proud řeky Alfeia a tak je vyčistil. - Apollon, aby pomstil smrt svého syna Asklepia (srov. pozn. k str. 60 a str. 59), zabil Kyklopy, zhotovitele Diových blesků; za to ho Zeus přinutil, aby hlídal stáda ferského krále Ad-meta (v Thessalii). Je to ohlas toho, že býval kdysi Apollon bohem pastýřů. - Laomedon byl podle báje dávný trojský král. Smluvil se s Poseidonem, že mu bůh vystaví trojské hradby; ale zdráhal se mu pak smluvenou mzdu vyplatiti.
61. - Onde: V VIII. zp. Vergiliovy Aeneidy zhotovují Kyklopové ve svých dílnách pod sopkou Etnou Diovi blesky a Aeneovi zbraně. - Mars s Venuší:

118

119

Báje o milostném poměru mezi Areem a Afroditou byla v starém věku dobře známa z Homérovy Odys-seie zp. VIII. - Ganymedes, trojský králevic, byl na nebe unesen orlem pro Dia, jenž se do něho zamiloval; stal se u něho číšníkem. - Aby byla pro lidské neřesti zjednána nějaká autorita: Tak se mluví o podobných bájích o bozích již v Aristofanově komedii “Oblaky". A již starší filosofové vytýkali řeckým náboženským představám tento anthropomorfismus božstva nedůstojný. - Posvěcené podoby lidí: Stará pohanská božstva vytvořil si člověk podle svého obrazu.
62.	- Jeden egyptský král: Amasis (podle Herodota
II 172). Byl nízkého původu, a když se stal králem
(r. 569 př. Kr.), pohrdali jím ti, kdo ho znali z dří-
vějška. Tu prý dal roztaviti stříbrné umyvadlo,
v kterém si umývaly nohy nevěstky, a dal z něho
ulíti sochu boha. Když se jí všichni s úctou podivo-
vali, vyložil jim její původ a napomenul je, aby i člo-
věka oceňovali bez ohledu na jeho původ. - V celém
tomto výkladě o sochách pohanských bohů není
Oktavius podle našeho cítění spravedlivý. Stejně by
bylo možno zavrhovati naše uctívání soch a obrazů
svatých. Ne vnějškovosti, ale zbožný cit vyznava-
čův jim dodává posvátnosti. Římský básník Marti-
alis trefně praví (VIII 24):
Ze zlata podoby svaté kdo tvoří a z mramoru, bohy nedělá: dělá je ten, zbožně kdo modlí se k nim.
63.	- Římské obřady. Mezi nimi uvádí Minucius
i obřady bohů Římany přejatých od cizích národů.
Ani tu bychom snad dnes nebyli tak odmítaví jako
120

on. - Pobíhají nazí: Míní se t. zv. Luperkové, kněží boha Luperka(řeckého Pana). O jeho svátku 15. února běželi zakryti kozí kozí z jeho posvátné jeskyně pod Palatinem okolo toho vrchu, napodobíce boha Pana pobíhajícího v horách. - Plstěné klobouky ku-želovité podoby nosili Saliové, kněží Martovi, kteří opatrovali dvanáct štítů jemu zasvěcených jakožto bohu války. - Bubnují: Kněží Kybelini. Ti také chodívali se soškou své bohyně ode vsi ke vsi a žebrali.
-	Jednou v roce: Tak na př. do chrámu Kybelina
v Thébách. Do chrámu Demetřina a Persefonina
v Arkadii směli vstoupiti jen muži, a to jedinkrát
za rok. Poseidonův chrám v arkadské Mantineii byl
stále zavřen. - Nemá přístup muz: To byly hlavně
obřady ženských bohyň, jako byla Demeter, Vesta,
Bona Dea. - Bez žen: Tak na pí", obřady Herakleovy,
Silvanovy (lesního boha). - Další předpisy platily
hlavně u Římanů, tuhých náboženských formalistů.
-	Větší počet cizoložství: Minucius se dívá jako jiní
starší křesťané na ženu, která se ovdovělá několikrát
provdá, jako na cizoložnici. - Krví a ranami: Vyzna-
vači bohyně války Bellony si při obřadech drásali
do krve paže. Také Kybelini kněží se zraňovali. -
Přece však atd.: Námitka, kterou si mluvčí sám
klade v duchu odpůrcově, aby ji hned vyvrátil. Cae-
cilius se pyšnil tím, že Řím vzrostl zbožností Ří-
manů. - Hned na počátku: Minucius se drží vyprá-
vění Liviova o počátcích Říma.
65. - Bratrovraždu: Zabil bratra Rema (srov. pozn. k str. 47). - Cizí panny atd.: únos Sabinek. - Válku: Podle pověsti ukončila boj mezi Římany a Sabiny
121

Hersilia, která připadla Romulovi a přiměla sabin-ské ženy uloupené Římany, aby se vrhly mezi šiky bojujících. - Vyháněti sousedy atd.: Řím šířil svou moc především po okolních kmenech, s nimiž měl podle pověstí tuhé boje.
66. - Římské bohy domácí: t. zv. di indigetes (starousedlíci) proti di novensides (nově usazení), kteří byli převzati odjinud, ať už od italských kmenů či od Řeků. Římané měli velké množství speciálních božstev omezené působnosti: měla na starosti všechny úkony, stavy a změny v životě římského sedláka od početí až do smrti. Ve svém kulturním vývoji Římané na tato božstva, drobná, ale pro jedince kdysi významná, zapomněli. Minucius jich nezná, sice by si sotva dal ujíti příležitost vysmáti se jim, jako to činí pozdější křesťanští apologeti, opírající se o studium spisů římského starožitníka Varrona. Minucius uvádí jen několik představ, jež zná z běžné četby, na př. z Vergilia, Ovidia, Livia. - Pikus, sta-roitalský bůh lesů a hor. Podle pozdější báje to byl nejstarší král v Latiu, jenž byl kouzelnicí Kirkou proměněn v datla za to, že pohrdl její láskou. - Tibe-rinus, bůh řeky Tibery. - Komus, bůh polní úrody, žní. - Pilumnus, Volumnus, dvě z božstev chránících novorozeňata. - Taúus, podle pověsti sabinský král, později spoluvladař Romulův. - Kloacina, t. j. očišťující; příjmení bohyně Venuše. - Tullus Hostilius, podle pověsti třetí král římský. - Strach: Již u Ho-méra se objevují jako božstva personifikované abstraktní pojmy; Římané v nich také měli zálibu. -Horečka měla v Římě několik chrámů. V krajinách

zamořených malarií nepřekvapuje její uctívání. -Acca Larentia: V pověsti to byla manželka pastýře Faustula, k němuž prý byli přineseni od vlčice Ro-mulus a Remus; vychovala prý je. Jiná verse praví, že provozovala řemeslo nevěstky. Jak se zdá, byla podkladem té postavy staroitalská bohyně podsvětí Larenta. - Flora, bohyně kvetoucího obilí a úrody. -Ares, řecký bůh války, s nímž byl římský Mars ztotožněn, byl patrně thráckého původu. - Juno, řecká Hera. Měla různá epitheta podle svých kultovních míst. Punská slově podle punské Kartaginy. - Taurská Diana: srov. pozn. k str. 24; Matka bohů tamtéž a str. 26.
67.	- Skoro většina posvátných panen, totiž Vestiných.
Minucius přepíná zde i dále. - O auspiciích a augu-
riích srov. pozn. k str. 26-27.
68.	- M. Atilius Regulus bojoval za I. punské války
úspěšně proti Kartagiňanům. Když však tito žádali
o mír, a Regulus stanovil příliš kruté podmínky,
vzchopili se Kartagiňané, porazili a zajali Římany.
Pobyv několik roků v zajetí, zemřel. - G. Hostilius
Mancinus byl r. 137 poražen Numantiňany a s voj
skem poslán pode jho. Římský senát jeho smlouvu
s Numantiňany neschválil a vydal jim Hostilia. -
M. Aemilius Paulus byl Hannibalem r. 216 u Kanen
poražen a padl. - Do Afriky: za občanské války r. 46
př. Kr. - Amfiaraos, podle báje argivský věštec.
Předvídal, že zhyne, půjde-li s Polyneikem na vý-
pravu proti Thébám, proto se ukryl. Ale Polyneikes
získal náhrdelníkem jeho ženu, ta úkryt prozradila
a věštcův osud se naplnil. - Teiresias, nejproslulejší
67.	

67.	
122

123

řecký věštec, Théban. - Pyrrhos, epirský král, způsobil Římanům mnoho potíží, byl však nakonec poražen (r. 275). Římský básník Q. Ennius (zemřel r. 169) vykládal o jeho bojích a m. j. uváděl dvojsmyslnou věštbu danou prý Pyrrhovi v Delfách, kterou si mohl král vyložiti ve svůj prospěch i neprospěch. - Mluví řečí Filippovou: t. j. že je Filippem podplacena. - Příklady jsou opět, jako tak mnohé, čerpány z Cicerona.
69.	- Sokrates říkával (podle Platonovy Apologie),
že se v něm někdy ozývá cosi daimonského (bož
ského), daimonion, jež ho odvrací od toho, co by
chtěl konati, ale nikdy ho k ničemu nepobízí. Pod
daimoniem si jest asi představiti varovný hlas roz-
umu. Minucius věci neporozuměl a nemluví o ní
správně. - Mágové, kněží perští. Perské náboženství
uznávalo dva principy: princip světla a dobra, jímž
byl Ormuzd, a zla a tmy, jímž byl Ahriman. Oba
měli ku pomoci množství duchů, jednak dobrých,
jednak zlých. - Hostanes, proslulý mag, provázel
Xerxa na výpravě proti Rekům.
70.	- Platon neužívá slova “angelos" (posel, odtud
naše “anděl"), ale uznává prostředníky mezi bohy
a lidmi. Za jednoho z nich v době, kdy psal své
“Symposion", pokládal Erota, chápaného Řeky ob-
vykle jako boha lásky. Platonovi následovníci v staré
akademii pokračovali v tom směru a propracovávali
nauku o prostřednících mezi bohy a světem. V učení
filosofů to ovšem nebyli nečistí duchové či dé-
moni.
71.	- Ony příhody: srov. str. 26. - Mukami slov atd.:
124

Činili tak exorcisté, zaklínači, vyhaněči zlých duchů, hlavně modlitbami. - Sám Saturnus atd.: v těle těch lidí, které posedli.
74.	- Epona, keltského původu, byla uctívána jako
bohyně tažných dobytčat; mívala v stájích sošky a
bývala představována buď na koni nebo na oslu
nebo ve společnosti dobytčat.
75.	- Bohy vzniklé smíšením podoby kozlí a lidské: Tak
byl představován Pan a satyrové. - Bohy s tvářemi
lvů a psů: jako na př. Mithru, Anubida. - Cibule byla
u Egypťanů zasvěcena Isidě. - Před větrem: V niž-
ších vrstvách byl uctíván i bůh nebo bohyně větru.
76.	- Egypťané: Podle Porfyria byl v egyptské obci
zvané Anubis uctíván člověk, jemuž se oběto-
valo.
77.	- Jejich genia: Římský Genius bývá mylně chá-
pán jako daimon. Je to představa ztělesňující osob-
nost každého člověka, s nímž se současně rodí. Počí-
najíc Augustem, stal se Genius římských císařů
předmětem kultu; a kdežto jinak byla křivá přísaha
ponechávána trestu bohů, přisahati křivě při císařově
Geniu bylo trestné. - Ani neuctíváme: Minucius asi
míní “jako boží bytosti". Odpovídá Caeciliovi str.
30. Při dalším výkladu třeba míti na mysli, že měl
antický kříž podobu velkého písmene T. - Jho pro
dobytčata byl příčný kůl připevněný k oji. - Trofej,
kůl s kolmou příčkou nahoře; na ni byla zavěšována
zbroj odňatá nepříteli. - Obsah tohoto odstavce je
dosti nápadný; ale v stejném smyslu mluví sv. Justin
ve své první apologii. - Za vraždy atd.: srovnej
str. 29.
125

78. - Předhazujete šelmám a dravcům atd.: U Reků bylo s jistým omezením ponecháno otci na vůli, chce-li narozené dítě živit a vychovat. Odtud zvyk odkládati nepohodlné děti. S plnou krutostí se to dalo dočasně jen snad u Sparťanů, kteří se zbavovali dětí neduživých. Jinak se o pohazování dětí více mluvilo (hlavně v komedii, kde to bylo vděčným motivem), než bylo vskutku praktikováno. A pokud matky děti odkládaly, činily to zpravidla tak, aby nepřicházely nazmar, aby se jich někdo ujal, a aby se rodiče podle možnosti s nimi mohli shledati. - V některých afrických krajích: Jde o afrického boha foi-nického původu, zvaného Baalchammán (Baal, Moloch), s nímž tu Minucius ztotožňuje Saturna (Krona). - V Pontském Taursku: srov. pozn. k str. 24. - Busiris, mytický egyptský král; byl prý usmrcen Herakleem. - Merkuriovi: Teutatovi; srov. pozn. k str. 24. - Římané beze vší pochyby kdysi také obětovali bohům lidské oběti. Tak bývalo za války nařizováno Sibyllinými knihami na foru dobytčím (forum boarium) zakopati za živa několik příslušníků národa, s nímž se vedla válka. Byli tedy obětováni cizinci, a ten zvyk prý se udržel až do císařské doby. Ale je to pochybné. Zdá se, že byla taková oběť dávno nahrazena symbolickým obřadem. V jiném případě bylo shazováno s mostu do Tibery 27 t. zv. Argejů (t. j. Řeků): to byli slamění panáci, symbolisující patrně také původně obětované lidi. Ale někteří badatelé vůbec pochybují o tom, že by kdy byli Římané za historických dob lidi vskutku obětovali. - Juppiter Latiaris: srov. str. 59. Byl prý
126

mu obětován zápasník s šelmami nebo gladiator. Ale zprávy o tom jsou pozdní a nezaručené. - Bellona: srov. pozn. k str. 63. Nebyla to arci původní římská bohyně války Bellona, nýbrž s ní ztotožněná asijská bohyně Ma, jedna z podob bohyně Ky-bely.
79. - Padoucnici: Věřilo se, že ji lze vyléčiti teplou krví gladiatora zabitého v aréně. - Viděti zabíjení člověka: v aréně nebo na divadle. - Fronto: srovnej str. 31. - Výtvorem vašich národů: Předindoevropští obyvatelé středomořské oblasti a ještě za dob historických někteří orientálové (na př. Egypťané) měli o manželství jiné představy než Indoevropané; zejména byly u nich dovoleny sňatky blízkých pokrevních příbuzných (t. zv. endogamie). Z Indo-evropanů převzali ty představy zčásti jenom Per-šané a královské rodiny vládnoucí za hellenistické doby v Egyptě a Sýrii, které pokládaly sňatek mezi sourozenci za vyšší formu manželství. U Řeků se vyskytuje endogamie toliko v bájích. Není pravda, že byly u Athéňanů sňatky mezi bratry a sestrami zákonité; bylo to dovoleno jen tehdy, šlo-li o nevlastní sourozence. U Římanů se pokusil zavésti endogamii šílený Kaligula, jenž se zamiloval do své sestry. Její smrt to překazila. A tak celé evropské lidstvo odmítlo ony mravy příčící se jeho cítění.
84. - Jenže Židům atd.: předpokládaná námitka. -Flavius Josefus, židovský historik v I. stol. po Kr.; napsal zejména spis o válce židovské a o starých židovských dějinách. - Antonius Julianus: Známe dva
127

muže toho jména. Jeden byl správcem Judaje v době, kdy Římané dobyli Jerusalema (r. 70); druhý byl rétorem v 1. pol. II. stol. po Kr. Který z nich psal latinsky o Židech, nevíme. - Světový požár: srov. str. 32. - Přesvědčení stolků... také epikurovci: Stoi-kové učili, že svět vznikl z praohně, prapneumatu, a do něho že se zase rozloží. Epikurovci učili, že se atomy, z nichž se skládají jevy světa, zase rozloží v původní stav, jaký byl před vznikem světa; Lu-kretius připouštěl, že živly shoří. Ale všichni byli přesvědčeni, že to nebude konec světa: onen konečný stav má býti začátkem nového světa, v němž se bude podle stoiků dokonce přesně opakovati vše ze světa předešlého. Podle toho by se tedy svět stále obnovoval. - Platon: Podobné myšlenky přednáší pythagorovec Timaios v stejnojmenném Platonově dialogu. Domněnky o dočasných světových katastrofách byly rozšířeny i u jiných filosofů. 86. - Pythagoras: O něm srov. pozn. k str. 50. Nauka o převtělování duší (metempsychosis; lépe metensomatisis = převtělování) vznikla v řeckém světě v učení orfickém, tedy v náboženském prostředí; odkud se vzala, není jisto, ale je patrně ne-řeckého původu. Orfismus působil na školu pytha-gorskou a spolu s ní na Platona. - Mimos, nižší dramatický druh, předvádějící více méně realisticky kratší scénu z všedního života. Býval často bur-leskní. I herec se nazýval mimos. Dovídáme se, že Laberius, významný skladatel mimů za Caesara, zesměšňoval pythagorské učení o převtělování lidí ve zvířata a naopak.

88.	- Ohnivá řeka podsvětní, Pyriflegethon. Minu
cius tu má na mysli hlavně líčení podsvětí v VI.
zpěvu Vergiliovy Aeneidy. - Vesuvu: Od náhlého
výbuchu r. 79, při němž byly zničeny Pompeje a
Herkulaneum, byl Vesuv stále v činnosti. - Ve star-
ších řeckých představách o podsvětí a záhrobí není
ohnivého pekla, a vlastně ani myšlenky o posmrt-
ném trestu - v podsvětí pykají jen velcí hříšníci bájí.
Teprve tajná učení začala šířiti myšlenku o posmrt-
ných odměnách a trestech.
89.	- Z osudu: Odpovídá na Caeciliovy výtky str. 33.
- Vyložiti jindy: srov. úvod str. 8, 9.
90.	- Nedychtíme-li po tom: Seneka praví, že netou-
žiti po něčem je totéž co míti to. Minucius ve svých
morálních výkladech vůbec dosti čerpá ze spisů Se-
nekových.
92. - Mucius Scaevola: Když byli Římané tísněni etruským králem Porsennou, vnikl prý Mucius do jeho tábora, aby ho zabil; z neznalosti však zabil jeho písaře a byl chycen. Aby ukázal, že se smrti a muk nebojí, vložil do ohně svou pravici a spálil si ji. - M. Aquilius Nepos měl za války proti Mithra-datovi r. 90 př. Kr. dopomoci znovu k trůnu bithyn-skému králi Nikomedovi, jehož Mithradates vyhnal. Aquilius se zradou dostal do zajetí krále Mithradata, jenž prý ho umučil: prý mu nalil rozžhaveného zlata do hrdla. - O Regulovi srov. pozn. k str. 68. jeho konec byl vykrášlen pověstí o jeho poctivosti. Když Punové začali ve válce s Římany prohrávati, vyslali prý do Říma Regula, aby jim vyjednal mír; musel však slíbiti, že se vrátí, nesjedná-li mír. Re-

128

129

gulus prý Římanům poradil, aby mír neuzavírali, a vrátil prý se podle slibu do Kartaginy, kde byl k smrti umučen.
95. - Attický šašek: Tak označil Sokrata podle Cice-rona epikurovec Zenon, Ciceronův učitel. - Démona: srov. pozn. k str. 69. - Arkesilaos, Karneades, Pyrrhon: srovnej poznámku k str. 36. - Simonides: str. 37.
97. - Ta sekta, již má, t. j. ke které se již přihlašuji, kterou již pokládám za svou.

PRSTEN, edice krásných knih
svazek  12.
Přeložil a úvod a poznámky napsal Dr. Ferdinand Stiebitz. Podle osnovy Antonína Lískovce vytiskla knihtiskárna Politiky v Praze. Nihil obstát.
Dr. Antonius Stříž, censor. Imprimatur.
Msgre Dr. Antonius Bořek Dohalský, cancellarius aeppalis. Pragae, die 1. Septembris 1938 - Nr. 14117

130