108      XXI, 1—4. Boj křest zevnitřní a vnitřní; kdo v něm vítězí.
Homilie XXI.
O  dvojím boji křesťana.
1. Křesťanu bojovati jest proti nepřátelům viditelným i neviditelným; 2. neboť  od hříchu  prvních rodičů  ďábel   zevnitř i vnitř  sevřel člověka.  3.   Kdo světa  se nezříká,   o boji tom vnitřním   nemá ani tušení.   4.  Pomocí Páně  a 5. zbraní duchovní křesťan i zde vítězí.
1.	Kdo   se Bohu opravdu  zalíbiti chce  a kdo  na protivnou
stranu nepravosti dle pravdy zanevřel, tomu dvojí boj a dvojí zápas
podstoupiti jest: ve zjevných příčinách života tohoto, aby se strhnul
zápletek pozemských a milování vazeb světských a vášní hříšných;
a co   do nepřátelů tajných,   aby bojoval proti duchům nepravosti,
o nichž apoštol pověděl (Efes. 6, 12.): „Neníť bojování naše proti
tělu a krvi, ale proti knížatům,   proti světovládcům temnosti věku
tohoto, proti duchovním zlostem v povětří".
2.	Neboť na dvojí způsob a dvojí vazbou svázán jest člověk,
co přestoupil  přikázaní  a  z ráje vyhnán jest.   V životě  tomto,
v příčinách života tohoto svázán jest láskou světskou,  totiž milo
váním rozkoší tělesných a vášní, bohatství a slávy a nábytku, ženy
a dětí, příbuzenstva, vlasti,  míst  a oděvův  a slovem  všech  věcí
viditelných,  o  nichž káže   slovo  Boží,  aby  se jich  dobrovolně
zprostil,   protože každý všemi  těmi věcmi viditelnými dobrovolně
se váže, aby všeho toho se zbaviv a osvobodiv přikázaní dokonale
plniti mohl. Neviditelně pak duchové nepravosti otočili duši sítí:
plotem a zdí a svázali ji pouty temnosti, tak že nemůže, jak by
ráda chtěla, Pána milovati, a jak by chtěla věřiti, a jak by chtěla
modliti se.   A tak od přestoupení prvého člověka všude naráží na
odpor i viditelný i tajný.
3.	Kdo tedy uslyšev slovo Boží boj podnikl, starosti časné a
pouta světská od sebe odvrhl, všelikých žádostí tělesných se zřekl
a všeho toho se zbaviv u Pána setrval a s ním se obíral, ten může
seznati,   že ještě  v srdci jiný jest boj   a jiný odpor tajný  a jiná
válka myšlének  duchů nepravosti  a že mu ještě  jiný zápas pod
stoupiti jest.   A když tak setrvá a vzývati bude Pána u víře nic
nepochybující a v trpělivosti veliké a očekávati bude pomoci jeho 
i pak může dosíci vysvobození z pout,  sítě, plotu a temnosti duchů nepravosti, kteréžto překážky neviditedlné vášně působí.
4.	Tento však boj toliko milostí a mocí Boží může býti pře
konán ; neboť nelze, aby člověk sám o sobě nepřátelství tomu odolal

XXI. 5. O zbrani duchovní. XXII. O dvojím losu umírajících.      109
a z bludu myšlének a z vášní neviditelných a úkladů nešlechetníka se vybavil. Jestliže však kdo viditelnými záležitostmi světa tohoto držán jest, rozličnými vazbami zemskými se oplétá a vášně nepravosti zachvacují jej, ten ani nepoznává, že jest jiný ještě boj a válka uvnitř; ale když by se stalo, že by kdo bojuje se vyvětil a vybavil z těchto viditelných vazeb světských a věcí hmotných a rozkoší tělesných, a že by počal přidržovati se Pána a opouštěti tento svět, tedy bude moci seznati ten boj vášní, an uvnitř táboří, tu vnitřní válku a myšlení zlá. Nebo pokud ještě, jak prvé řečeno, bojuje světa se neodříká a sama sebe žádostí těch zemských nezbavuje z celého srdce a všecek Pána se ne-přidržuje, dotud nepoznává klamu tajných duchů nepravosti a tajných vášní nešlechetnosti, ale jest sám sobě cizí, neznaje ran svých a maje v sobě vášně, o nichž ani neví; ještě ovšem k věcem vidi-telným je přivázán a dobrovolně vězí v zaneprázdněních světa tohoto.
5. Neboť kdo opravdu světa toho se odřekl, kdo bojuje, kdo svrhl se sebe břímě této země a marných žádostí a rozkoší tělesných, slávy, panství a cti lidské se zhostil a z celého srdce toho všeho se zbavil, an mu Pán i v tomto boji zjevném tajně nápomocen byl tou měrou, jak sám žádostí světských se zříkal, kdo tak ve službu Páně se postavil a všecek k němu se přivinul tělem i duší, ten narazí na odpor a shledá vášně skryté a vazby neviditelné a válku tajnou a zápas a boj ukrytý. Ale bude-li prositi Pána a uchopí-li nebeskou zbraň Ducha, již vypočítal blahoslavený apoštol (Efes. 6, 14. n.): „pancíř spravedlnosti, lebku spasení, štít víry a meč Ducha", v tomto odění bude moci ostáti proti tajným úkladům ďáblovým v nešlechetnostech nastávajících. A když modlitbou, vytrvalostí, prosbou a postem, zvláště pak věrou zbraň tu si opatří, pak bude moci válčiti proti knížatům a mocnostem a světa vládcům, a zvítěziv tak nad mocnostmi nepřátelskými působením Ducha a vlastní snahou u všeliké ctnosti hoden bude života věčného a bude oslavovati Otce i Syna i Ducha svatého; jemu budiž sláva, on panujž na věky! Amen.
Homilie XXII.
O dvojím losu umírajících.
Když duše vychází z těla člověka, tu naplňuje se veliké tajemství; nebo byla-li hříchy obtížena, přicházejí celí zástupové dae-

110
XXIII. 1. 2. Čeho třeba k dosažení koruny slávy.
monův a andělé zlí a moci temnosti uchvacují tu duši a vlekou ji ve stranu svou. I netřeba se tomu diviti; nebo jestli člověk za živa, když ještě ve světě tom byl, jim poddán byl, jich poslouchal a jim otročil, čím více když vychází ze světa toho, bude v jejich moci a držení. A že tomu tak jest, to můžeš seznati se strany dobré; neboť se svatými a sluhy Božími již nyní jsou andělé a duchové svatí obkličují a střehou je; a když vyjdou z těla, tu sborové andělů přijímají duše jejich a zprovozují je na svou stranu, do věčnosti čisté, a vedou je tak k Pánu.
Homilie XXIII.
Čeho třeba k dosažení koruny slávy.
1. Předně třeba znovu zroditi se z Ducha sv. a pak  2. stále bojovati zbraní
duchovní.
1.	Perla veliká, drahocenná  a královská,   kteráž náleží   do
koruny královské,  ta žádá jediného krále a jediný král může tu
perlu nositi, jinému pak člověku není dovoleno takové perly nositi.
A tak nenarodil-li se kdo z Ducha královského a božského, není-li
z rodu nebeského a královského,  není-li dítkem Božím,   o němž
psáno jest (Jan 1, 12.); „Kolikožkoli pak přijali ho, dal jim moc
býti syny Božími", ten perly té nebeské a drahocenné, toho obrazu
světla nevýslovného, jenž jest Pán, nemůže nositi nejsa synem krá-
lovským; neboť kteří tuto perlu mají a nosí, ti budou žíti a kra-
lovati s Kristem na věky; povědělť zajisté apoštol (I. Kor. 15, 49.):
„Jako jsme nesli obraz zemského,   poneseme i obraz nebeského".
2.	Kůň dokud v lesích s divokou zvěří se pase, nic není lidem
podajný; ale když pak chycen byl k vůli ochočení, vloží se mu na-
hlavu uzda silná, až by se naučil choditi správně a pořádně. Potom
cvičen bývá od jezdce zkušeného, aby se i k boji hodil;  konečně
oděje se v oruží válečné, v pancíř totiž a brnění, první uzda se
zavěsí a před očima mu máchají, aby se navykl neplašiti se. Nepři-
učí-li se tomu za takového cviku jezdcova, do boje se nehodí; při-
učí-li se však a přivykne-li válce,  jakmile učije a uslyší křik vá-
lečný,   sám ochotně řítí se na nepřátely, tak že i svým řehotem
nepřátelům strachu nahání.   A tak i duše  od přestoupení jsouc
divoká a neupřáhaná těká po poušti toho světa s divou   zvěří,
s duchy nepravosti, jsouc ve službě hříchu.   Ale když uslyší slovo
Boží a uvěří,  Duch  bére ji v uzdu,   ona skládá se sebe divoký

XXIV. 1. 2. Mysl rozptýlenou pomocí Boží třeba sbírati.
mrav a smýšlení tělesná spravována jsouc od jezdce Krista. Pak přichází na ni protivenství, skrocení a úzkosť, aby jimi byla zkoušena a Duchem znenáhla skrotla, ježto hříchu při ní více a více ubývá a se ztrácí. A tu potom duše oděna jsouc pancířem spravedlnosti a lebkou spasení a štítem víry a mečem Ducha učí se bojovati proti nepřátelům svým. A tak ozbrojena jsouc válčí s duchy nešlechetnosti a ohnivé šípy nešlechetníkovy zaháší. Neb ovšem bez zbroje Ducha nepouští se do půtky; ale ozbrojena jsouc zbraní Páně, jakmile slyší a dovídá se o tuhém zápasu, s pokřikem a povykem táhne do boje, jako povědíno jest v knize Jobově, že již od hlasu modlitby její nepřátelé padají J). A když tak byla bojovala a pomocí Ducha pole obdržela, tu odnáší sobě s velikou ne-ostýchavostí věnce vítězné a odpočívá s králem nebeským. Jemu budiž sláva, on panujž na věky! Amen.
Homilie XXIV.
O duchovním kupčení, kvasu a soli.
1. Od hříchu Adamova mysl lidská po světě rozptýlena jest;  pro život věčný
třeba sebrati ji. 2. To však nelze bez zapření sebe a bez pomoci Boží, 3. kteráž
se přirovnává ke kvasu a 4. soli. 5. Sám o své moci člověk tu ničeho nepořídí,
6. přítomnosť pak milosti jeví se ctnostným životem.
1.	Křesťané podobají se kupcům s velikým ziskem  obchod
vedoucím; neboť jako tito ze země pozemský zisk shánějí:  tak
onino skrze ctnosti své a mocí Ducha z celé země, kteráž jest
největším a pravým tržištěm,  shromažďují myšlénky srdce svého
v tomto věku rozptýlené 2).   Tento zajisté svět stojí proti hořej-
šímu   a   věk   nynější   proti    věku    onomu.    Nutno   tedy,   aby
křesťan podle písem svatých   světa tohoto se odříkal a z tohoto
věku, v němž mysl jeho od přestoupení  Adamova  se  nalézá  a
navnazována  bývá, přenesen byl,   myslí   svou  překročil  v jiný
svět a rozumem svým v horním světě Božím obcoval, jakož řečeno
jest (Fil. 3, 20.): „Naše pak obcování v nebesích jest".
2.	To však nemůže zdařiti se jinak leč uvěří-li duše z celého
srdce Pánu odříkajíc se světa tohoto; jedině moc Ducha Božího
shromážditi   může  srdce  po všem světě roztoulalé,  aby milovalo
1) Narážka na hl. 39. 2) Srovn. XV. 47.

112
XXIV. 3. 4. Miloši Boží rovná se kvasu a soli.
Pána, a přenésti rozum jeho do světa věčného. Neboť od přestoupení Adamova myšlénky duše odcizeny jsou lásce Boží a rozptýleny po světě a smísily se s myšlénkami hmotnými a zemskými. Ale Adam svým přestoupením pojal v sebe kvas vášní zlých a tak všickni potomci jeho, veškero plémě Adamovo týmže kvasem nakvašeno bylo a konečně hříšné vášně v lidech tou měrou pokročily a rozmohly se, že až v smilstvo a prostopášnost, v modloslužbu, vraždy a jiné nemístnosti upadli, až i celé člověčenstvo nepravostí prokysalo. A nepravost ta v lidech tak velice rozmohla se, že až domnívali se, jakoby nebylo Boha, a kamenům bezduchým klaněli se a již ani myslí svou Boha pochopiti nemohli. Tak náramně pronikl kvas vášní zlých pokolení starého Adama.
3.	A podobně zlíbilo se Pánu v příchodu  svém trpěti za
všecky a vykoupiti je vlastní krví svou a v duše věřící pod hříchem
porobené  vložiti nebeský kvas dobroty a potom podle míry pro
spívání a vzrůstu naplňovati v nich všelikou spravedlnost přikázaní
a všelikou ctnost, až by v dobrém zkysali v jedno a byli   „s Pánem
jeden duch"   dle slov Pavlových (I. Kor. 6,  17.) tak,  až   by ne-
pravosť  a nešlechetnost ani už vstoupiti  nemohla na mysl duše
Duchem Božím skrz na skrz zkysané, jakož povědíno jest (I. Kor.
13, 5.):    „Láska nemyslí zlého"   a co následuje.   Než bez kvasu
nebeského, jenž jest moc Ducha Božího, nelze, aby duše dobrotou
Páně zkysala a došla života, jakož by ani plémě Adamovo v ta-
kovou nepravost a nešlechetnost .nebylo mohlo zvrhnouti se, kdyby
je kvas nepravosti, to jest hřích,   duchovní jakási a rozumná moc
satanova nebyla podešla.
4.	Kdyby někdo zadělal mouku a nepřidal k ní kvasu,  ať
sebe více se přičiňuje, těsto válí a hněte: těsto zůstává nezkysáno
a k jídlu se nehodí;  přidá-H se však kvasu: přitáhne on k sobě
všecko těsto moučné a všecko zkysá,  jakož i Pán přirovnal krá-
lovství své řka (Mat. 13, 33.):    „Podobno jest království nebeské
kvasu, kterýž vzavši žena zadělala do tří mírek mouky, až zkysalo
všecko". Aneb někdo by měl maso a maje jinak o ně péči všelikou
nenasolil by je solí, kteráž chrání od červův a zlý zápach odnímá:
tu mu zapáchne  a shnije a nebude  se více lidem hoditi  k jídlu.
Místo masa a těsta nakyslého polož celé člověčenstvo,  solí pak a
kvasem rozuměj  z   onoho  světa  pocházející božskou  přirozenost
Ducha  svatého.   Jestli  tedy pokleslé přirozenosti lidské   se ne-
přimísí a nepřidá z onoho světa a z oné vlasti nebeského kvasu
Ducha a dobré svaté soli božství, tedy nezmění, aniž zbaví se duše od

XXIV. 5. 6. Třeba jí nezbytně, životem ctnostn. jeví se její přítomn.
zápachu nepravosti, aniž zkysá a zhostí se těžkosti a nezkysalosti hříchu.
5.	Nebo zdá-li se duši, že by něco o své moci mohla učiniti
a svou snažností poříditi a vykonati sama na svou sílu spoléhajíc,
a domnívá-li se, že by sama sebou  bez pomoci Ducha dokonalou
nápravu k místu přivésti mohla:  v tom hrubě se klame.   Nehodí
se zajisté pro místa nebeská, nehodí se pro království duše, která
se domnívá,  jakoby sama  o sobě,   sama sebou  bez Ducha   úplné
očištění vykonati mohla.   Neboť nepřistoupí-li k Bohu člověk váš-
 němi zmítaný, neodřekne-li se světa a nebude-li v naději a trpělivosti věřiti, že mu přijati jest daru přirozenosti jeho vlastní cizího, jímžto jest moc Ducha svatého, a nevleje-li mu v duši Pán shůry života božského: neokusí on života pravého, nevystřízví z opojení smyslného, nezaleskne se mu v duši zatemněné zář Ducha, aniž mu vzejde den svatý, a z přehlubokého spánku nevědomosti neprocitne, aby dle pravdy poznal Boha mocí Boží a působením milosti.
6.	Nebude-li člověk takto za hodná uznán,  aby  skrze víru
došel milosti: nebude ani schopný   ani způsobilý pro království
Boží; a naopak, dosáhl-li milosti Ducha nedaje se v ničem zvrátiti
a netupí-li milosti nedbalostí   a  hřešením   a takto-li  stále   zápasí
Ducha nezarmucuje:   může   dojíti   života    věčného.   Neboť  jako
působení nepravosti poznává člověk z vášní svých, já řku z hněvu,
žádostivosti, závisti,  lenosti,  myšlení  zlých a jiných nepatřičností:
tak také třeba, aby milost a moc Boží   ve ctnostech poznával, já
řku v lásce, dobrotivosti, přívětivosti, radosti, ochotnosti a božském
plesání, aby mohl podobati se a sloučen býti s dobrou a božskou
přirozeností a s laskavým i svatým působením milosti.   A když
pak dobrá vůle jeho ustavičným  prospíváním a vzrůstem  po delší
dobu se osvědčila, s milostí vždycky se sjednávala a dobrolíbeznou
shledána byla: tu pak v Duchu prospívajíc a všecka Duchem jsouc
posvěcena a očištěna stává se hodná království.   Sláva a poklona
přečistému Otci i Synu i Duchu svatému na věky! Amen.

114	XXV. 1. 2, Jen pomocí Boží překonati lze všeliká pokušení.
Homilie XXV. 1)
Kterak lze vybaviti se z otroctví tělesných žádostí.
1. Nikoli sice o své moci, 2. ale zajisté pomocí Boží překonati lze všeliká pokušení; tak tomu zřejmě učí písmo; 3. avšak nedojde pomoci té leč ten, kdo se odříká tělesných žádostí, jichž otroky jsme byli učiněni neposlušností Adamovou a 4. 5. v nichž vězíme až posavad. 6. Stav ten hoden oplakání. 7. Nuže s pláčem vzývejme Boha za pomoc 8. po příkladu Marie sestry Lazarovy a 9. 10. žádejme ohně milosti Boží, kterýž by spálil v nás žádosti zlé.
1. Kdož mají v sobě zákon boží, nikoli psaný černidlem a literami, alebrž vštípený v srdce tělesná, ti jsouce osvíceni na očích rozumu a vždy žádostiví naděje, nikoli smyslné a viditelné, nýbrž neviditedlné a duchovní, ti mohou dobře zniknouti pohoršení ne-šlechetníkových, avšak z moci nepřemožitedlné. Ti pak, kterým se cti slova Božího ještě nedostalo, aniž zákonem Božím vzděláni byli, ti v bezpodstatné nadutosti své domnívají se, jakoby vlastní mocí svou odolati mohli útokům hříchu, kterýž jedině tajemstvím kříže může býti odsouzen a odpraven. Neboť odporovati ďáblu, to jest v moci člověka2), ale nikoli přemáhati vášně své dokonale; neboť „nebude-li Hospodin stavěti domu a ostříhati města, nadarmo bdí, kdož ostříhá, a pracuje, kdo staví" (Žalm 126, 1.).
2. Nelze zajisté, aby kdo chodil po hadu a bazilišku, aby šlapal po lvu a draku (Žalm 90, 13.), prvé-li se sama dle možnosti své neočistil a nebyl posilněn tím, jenž řekl apoštolům (Luk. 10, 19.): „Aj dal jsem vám moc šlapati na hady a štíry a na všelikou moc nepřítele". Nebo kdyby přirozenosť lidská bez odění Ducha svatého ostáti mohla proti úkladům a chytrostem ďáblovým, nebyl by pověděl apoštol (Řím. 16, 20.): „Bůh pak pokoje potře satana pod nohy vaše brzo"; a opět (II. Sol. 2, 8.): „Kteréhož Pán zahladí duchem úst svých". Protož i přikázáno nám (Mat. 6, 13.) prositi Pána: „Neuvoď nás v pokušení, ale zbav nás od zlého". Nebo nebudeme-li pomocí silnější uchráněni ohnivých šípů nešle-chetníkových a nebudeme-li za hodný uznáni synovství Božího: marné jest všeliké počínání naše,  ježto moci  Boží vzdáleni jsme.
1) Homilie tato bývala dříve sv. Basiliovi připisována a měla nápis Logos peri tu auteksusiu, De libero arbitrio (Bengel in not. ad Greg. Thaum. panegyr in Origenem p. 235.); vydavatel sv. Basilia, benediktin Garnier ji arciť z homilií Basiliových vyloučil, ale také sv. Makariovi upřel (Praef. ad s. Basilii opp. t, II. §. VIII. p. XXVL-XXVm. et p. 613.), avšak dle úsudku Tillemonta (Mémoires eccl. t. VIII. p. 619.) z důvodů nedostatečných.
2) Toť asi sotva srovnati lze s naukou katolickou, avšak opravuje se již odstavcem následujícím.

XXV. 3—5. My odřík. se žád. těl. hříchem Adam. na nás připadlých.   H5
3.	Kdo  tedy  chce býti účasten slávy Boží a rád  by jako
v zrcadle  uzřel obraz Kristův v duchu svém, ten povinen nena-
sytedlnou láskou   a  neukojitelnou toužebností z   celého  srdce a
ze  vší síly dnem   i nocí hledati   sobě velepodstatné pomoci Boží,
jíž však obdržeti nemůže,   leč by, jak dříve bylo praveno, zdržel
se prvé pochotí toho světa a žádostí moci protivnické, jež prázdna
jest světla, působí nepravosť, dobrých skutků jest neschopna a ve
skrze jim odcizena.   A chceš-li medle věděti, proč my stvořeni
byvše v slávě a postaveni v ráji konečně připodobněni jsme a při
rovnáni nerozumným zvířatům vypadše ze slávy přečisté: tedy věz,
že neposlušenstvím učiněni byvše otroky tělesných žádostí svých
sami jsme se vyloučili z blaženého kraje živých a že octnuvše se
v zajetí ještě sedíme podle  řek   babylonských.   A jelikož ještě
drženi jsme v Aegyptě, proto posud nezdědili jsme zemi zaslíbení,
oplývající mlékem a strdí. Ještě nejsme zaděláni v těsto spravedl-
nosti, ale jsme ještě v kvasu nepravosti;   srdce naše ještě nebylo
skropeno krví Boží, a ještě v něm vězí lapadlo pekla a udice ne
pravosti.
4.	Ještě  nedostalo  se nám radosti ze spásy Kristovy;  nebo
ještě zakořeněn v nás osten smrti.   Ještě neoblékli jsme nového
člověka podle Boha stvořeného v svatosti; poněvadž ještě nesvlekli
jsme starého člověka, kterýž se porušuje podle žádostí bludu (Efes. 4,
24. 22.).  Nenosíce ještě obraz nebeského (I. Kor. 15, 49.) nejsme
připodobeni slávě jeho (Řím. 8, 29.). Ještě jsme se Bohu neklaněli
v duchu a v pravdě (Jan 4, 24.), poněvadž panuje hřích ve smr-
tedlném těle našem (Řím. 6, 12.).   Ještě nespatřili jsme slávy ne-
porušitedlného (t. 1, 23.); neboť ještě v nás temnost působí. Ještě
neoblékli jsme se v odění  světla (t. 13, 12.),   poněvadž ještě ne
svlekli jsme se sebe odění, střely a díla temnosti. Ještě nepřeměnili
jsme se obnovou  mysli;  neboť ještě jsme připodobněni  tomuto
světu  (t. 12, 2)   v  marnosti  mysli (Efes. 4, 17.).   Ještě nejsme
spolu s Kristem oslaveni, poněvadž s ním netrpíme (Řím. 8, 17.).
Ještě  nenosíme na těle svém jizvy jeho (Gal.  6,   17.),   aniž jsme
postaveni v tajemství kříže Kristova;  neboť ještě vězíme v stráz-
ních a žádostech tělesných.    Ještě nejsme dědicové Boží a spolu
dědicové Kristovi (Řím. 8, 17.), poněvadž duch služebnosti vládne
v nás, nikoli duch synovství. (t. v. 15.). Ještě jsme se nestali chrámem
Božím   a  obydlím   Ducha  svatého   (I. Kor. 3,   16);  neboť ještě
jsme chrámem model a skrýší duchů zlých, protože vášním podro-
beni jsme.
5.	Opravdu ještě nedostává se nám prostoty mravův a jas-

116
XXV. 6. 7. Plačme stavu toho a vzývejme Boha za pomoc.
nosti rozumu; ještě nebyli jsme hodni uznáni pravého duchovního mléka a vzrůstu duchovního. Ještě nezasvítil nám den a dennice nevzešla v srdcích našich (II. Petr. 1, 19.). Ještě nejsme sloučeni se sluncem spravedlnosti, ještě netřpytíme se jeho paprsky. Ještě nepřijali jsme podobenství Páně, aniž božské přirozenosti stali jsme se účastni (t. v. 4.). Ještě nejsme pravým šarlatem královským, aniž opravdovým obrazem Božím. Ještě nejsme raněni láskou Boží, aniž jati duchovní láskou ženichovou. Ještě nepoznali jsme nevýslovného společenství jeho, aniž poznali jsme moci a míru, ježto jsou v posvěcení. I abych úhrnem vše vyslovil, ještě nejsme „rod vyvolený, kněžstvo královské, národ svatý, lid dobytý" (I. Petr. 2, 9.), jelikož jsme ještě háďata a pokolení ještěrčí (Mat. 3, 7.). 6. A jakž pak bychom nebyli hadové, jižto se ještě nalézáme ne v poslušenství Boha, nýbrž v neposlušenství hadem způsobeném? A proto věru nenalézám, kterak bych hodně bídu tu oplakal; nevím, jak bych s křikem a pláčem utíkati se měl k tomu, jenž blud ve mně rozložený zapuditi může. Kterak zpívati mám píseň Hospodinovu v zemi cizí (Žalm 136, 4.)? kterak oplakávati Jerusalem? kterak zniknouti ukrutné té poroby Faraónovy? kterak ostaviti ohavné to podružství? kterak zhostiti se trpkého toho tyranství? kterak vyjíti ze země aegyptské? kterak projíti mořem rudým? kterak putovati pouští velikou? kterak nezahynouti od hadího uštknutí? kterak přemoci lid cizí? kterak zahladiti národy pohanské ve mně? kterak přijati ve své desky výroky zákona Božího? kterak uzříti pravý sloup světla a oblaku Ducha svatého? kterak požívati manny slasti věčné? kterak píti vody ze skály živo-tvorné? kterak projíti Jordánem a vstoupiti do země zaslíbené? kterak spatřiti mám vrchního vojevůdce, kterého když uzřel Ježíš Naveův, ihned na kolena padna klaněl se jemu?
7. Nebo neproniknu-li skrze to všecko a nezahladím-li v sobě ty národy pohanské, nikterak nevejdu a neodpočinu ve svatyni Boží, aniž účasten budu slávy královy. A protož snažiž se, aby se stal neúhonným dítětem Božím a odpočinul tam, kam předchůdce náš Kristus nás předešel. Snažiž se, aby zapsán byl ve sbor nebeský s prvorozenými a jednou nalezen byl na pravici velebnosti Svrchovaného. Snažiž se vejíti do města svatého, do Jerusalema míruplného a hořejšího, kdež i ráj jest. Neboť těch věcí podivných a blažených obrazně naznačených nebudeš jinak účasten, leč pro-lévati-li budeš slzy dnem i nocí podle toho, jenž dí (Žalm 6, 7.): „Zmývati budu každé noci lože své, slzami svými smáčeti budu postel svou"; nebo víš, že ti „kteříž rozsévají se slzami, s ple-

XXV, 8—10. Žáci skrouš. okně, kterýž by v nás spálil žád. zlé.
sáním žíti budou" (Žalm 125, 5.). Proto dí prorok s důvěrou (Žalm 38, 13.): „Slzám mým neodmlčujž se"; a opět (Žalm 55,9.): „Položil jsi slzy mé před obličejem svým jako i v zaslíbení svém"; a (Žalm 41, 4.): „Byly mi slzy mé chlebem dnem i nocí"; a v jiném žalmu (101, 10.): „Nápoj svůj s pláčem jsem směšoval".
8. Slza, která skutečně z veliké rozdrcenosti a sklíčenosti srdce s poznáním pravdy a roznícením útroby se prolévá, tať pokrm duše z nebeského chleba upravený. Toho nad jiné účastná byla Maria, když u nohou Páně sedíc plakala, podle svědectví samého Spasitele; neboť dí (Luk. 10, 42.): „Maria nejlepší stránku vyvolila, kteráž nebude odjata od ní". Ó předrahých těch perel v toku slzí těch blahoslavených! Ó toho pravého a ochotného poslouchání! Ó toho mužného a moudrého rozumu! Ó té vroucnosti lásky Ducha Páně, kteráž k přečistému ženichu tak mocně vede! Ó toho ostnu toužebnosti v duši po Bohu Slovu! Ó toho těsného obcování nevěsty s chotěm nebeským!
9. Následuj jí jako dítko, následuj jí, neohlížejíc se na nic jiného, leč jedině na toho, jenž řekl (Luk. 12, 49.): „Oheň přišel jsem pustit na zemi a jak chci, aby již roznícen byli" Jest to zanícení Ducha rozplameňující srdce. A proto bezhmotný a božský ten oheň osvěcuje duše a zkouší je jako ryzí zlato v peci, ne-pravosť pak spaluje jako trní a strniště. Neboť „Bůh náš oheň spalující jest" (V. Mojž. 4, 24. Žid. 12, 29.), „jenž v plameni ohně uvádí pomstu na ty, kteří neznají ho a kteří neposlouchají jeho evangelia" (II. Sol. 1, 8.)- Tento oheň působil v apoštolech, když mluvili jazyky ohnivými. Tento oheň skrze hlas světlostí obklíčil Pavla, mysl jeho osvítil, ale smysl zraku jeho zatemnil; neboť nespatřil sílu toho světla vně těla svého. Tento oheň zjevil se Mojžíšovi ve kři; tento oheň ve způsobu vozu Eliáše ze země uchvátil, a žádaje působnosti tohoto ohně řekl blahoslavený David (Žalm 25, 2.): „Zkus mne, Hospodine, a zkoumej mne, přepal ledví má a srdce mé".
10. Tento oheň rozehřál srdce Kleofášovo a soudruha jeho, když Pán po svém vzkříšení s nimi rozmlouval. Tudíž i andělé a duchové služební účastni jsou jasnosti tohoto ohně, jakož řečeno jest (Žalm 103, 4.): „Kterýž činíš anděly (posly) své duchy a služebníky své oheň žhoucí". Tento oheň spaluje břevno v oku a činí mysl čistou, aby nabyvši přirozeného zraku spatřovala bez přítrže divy Boží, podle toho, jenž dí (Žalm 118, 18.): „Odkryjž oči mé a spatřovati budu divné věci ze zákona tvého". Tento tedy   oheň  odhání  zlé  duchy,   zničuje hřích; jest moc z mrtvých

 XXVI. 1. Veliká jest důstojnost člověka před Bohem.
vstání a působí nesmrtelnost, osvěcuje duše svatých a utvrzuje mohutnosti duchovní. O tento oheň prosme, aby i k nám přišel, bychom ustavičně kráčejíce ve světle, nikde ani málo neurazili nohy své o kámen, alebrž sami jako světla ve světě svítíce podrželi slovo života věčného a požívajíce statků Božích odpočívali s Pánem v živote, oslavujíce Otce i Syna i Ducha svatého, jemuž budiž sláva na věky! Amen.
Homilie XXVI.
O pokušeních.
1. Veliká jest důstojnost člověka  před Bobem; 2. z hříchu  Adamova mocí Ducha sv. může býti vyléčen, ba i nad Adama povýšen. 3. Bůh nedopouští na člověka pokušení leč přiměřená, 4. jež by mohl překonati. 5. Milostí Boží ne-    ruší se přirozenost, 6. aniž vůli svobodné činí se násilí. 7. A byí zkoušen byl člověk  v milosti postavený jako Job, 8. nic sobě nezoufá, alebrž vytrvalostí zahanbuje satana, 9. kterýž má sice znalost člověka velikou, ale nikoli dokonalou. 10. Avšak  bez milosti Boží,  11. bez pokory a naděje v Boha,  12. bez nenávidění sebe a 13. zachovalosti netoliko zevnější,  alebrž i vnitřní marné bude usilování lidské.   14. Satan neustává v boji proti  člověku,  ale nic neuškodí tomu, kdo Boha má přítele, 15. jakož neuškodil Kristu, anobrž člověka i cvičí v bojování.   16.  Znamením  dokonalosti   křesťanské nejsou  charismy, nýbrž láska dokonalá,  17. kteráž  pokorná jsouc nikdy nepřestává na stupni,   jehož již dostoupila.   18. Kam člověk za živa směřoval, tam se i po smrti dostane; 19. když zde se přičiní seč jest, Bůh přidá mu milosti své a 20. útěchy.   21. Rozdíl jest mezi skutky přirozenými a nadpřirozenými; 22. přirozená hříšnosť překonána býti může milostí Boží. 23.   Nebývá tak arci bez utrpení,   ale zde na   světě  trpěti jest údělem   všech spravedlivých,  pokoj  nastane  teprv   na věčnosti; 24. zde ještě zápasiti nám jest a tak očišťovati svědomí své, 25. i po dosažení milosti;  26. v utrpení předcházel nám Pán nepřekonaným příkladem
svým.
1. Můj milý, nevažiž lehce rozumné bytosti duše; draháť nádoba je duše nesmrtelná. Hle, jak veliká jsou nebe a země, ale nezlíbilo se Bohu v nich, nýbrž jedině v tobě 1). Považ svou důstojnosť a urozenosť, že ne skrz anděly, ale sám osobně vykonal Pán poselství k tobě, aby tebe ztraceného a zraněného zpět povolal a prvotní tvar čistého Adama ti navrátil. Neboť byl člověk pánem všech věcí od hůry nebes až dolů, rozeznával vášně, byl vzdálen duchů zlých, cist od hříchu a nepravostí, — podobenství Boží; ale  přestoupením  zahynul  a  zraněn jest.    Neboť  satan zatemnil
1) Srovn. XV. 22

XXVI. 2—5. Poruš. Adamem podléhá pokus., milostí B. může je překon.
mysl jeho,  a poněkud jest tak,  poněkud pak žije, rozsuzuje a má vůli.
2.	Otázka. Což nebývá příchodem Ducha svatého přirozená
žádosť i s hříchem vykořeněna?
Odpověď. Již prvé jsem pravil, že i hřích vykořeněn bývá
a že člověk nabývá prvotního	tvaru Adama  čistého.   Mocí Ducha
a   duchovním   znovuzrozením	opět  dochází   člověk   míry  prvého
Adama, ano bývá i nad něho	větší učiněn; nebo nabývá přiroze-
nosti božské.
3.	Otázka. Zdali satan	jen pod jistou měrou bývá připuštěn,
či bojuje, jak sám chce?
Odpověď. On útočí nejen na křesťany, ale i na modloslužebníky a na celý svět. Kdyby mu tedy bylo povoleno bojovati, jak by sám chtěl, zajisté všecky by vyhubil a zahladil. Proč to? Poněvadž takové jest dílo a taková vůle jeho. Ale jestliže hrnčíř, když nádoby do pece staví, jen mírně podpaluje, nepříliš, aby pře-páleny byvše nepopraskaly, a ne málo, aby zůstavše syrový se ne-rozdrobily; a jestliže stříbrník a zlatník jen zmíry oheň rozdělává, neboť přílišným ohněm zlato a stříbro by se roztavilo, rozplavilo a zkazilo; a jestliže rozum lidský umí břemena odměřiti hovádkům, velbloudu a jiným zvířatům, jaká by poměrně unésti mohla: čím více připouští i Bůh, jenž dobře zná, jaká nádoba je člověk, moc onu protivnou s rozdílem!
4.	Jako pak země, ač jedna jest, někde je kamenitá a někde
mastná  a jedna  se hodí  ke vzdělání   vinice, jiná pak  k osívání
pšenicí  aneb ječmenem:   tak  i rozličná jsou srdce  a předsevzetí
lidská.   Podobně i dary s hůry se udělují:  jednomu bývá uděleno
posluhování slova,  jinému  rozeznávání,  jinému   dary  uzdravování
(I. Kor. 12.). Ví zajisté Bůh, jaké kdo služby může konati, a podle
toho rozličně dary své uděluje.   A tak podobně i ona moc protiv-
nická připouští se na člověka v míře takové, jak by kdo snésti a
v boji tom obstáti mohl.
5.	Otázka.   Zdali pak ten,  kdo přijal  moc Boží  a dílem
zjinačen jest, ostává ještě v přirozenosti své?
Odpověď. Aby i po přijetí milosti zkoušena byla vůle, k čemu se nese a s čím souhlasí, zůstává přirozenosť v tétéž podstatě své, tvrdý ve své tvrdosti a jemný ve své jemnosti. Přihází se, že neuk obrodí se na duchu, nabývá moudrosti a ukrytá tajemství jemu se zjevují; a předse neuk jest dle přirozenosti. Jiný pak, jenž od přirozenosti je tvrdý, oddá se vůlí svou na pobožnosť, i přijme ho Bůh a má v něm oblíbení, ač přirozenosť jeho zůstává

120    XXVI. 6—8. Pokus, neruší přiroz. lidské; třeba záchov, se jako Job.
v tvrdosti své. Jiný pak je mravů lahodných, přívětivý, dobrotivý, odevzdává se Bohu a Pán přijímá jej; ale nesetrvá-li při dobrých skutcích svých, nebude míti Bůh v něm oblíbení svého. Všecka totiž přirozenosť Adamova může nakloniti se i k dobrému i ke zlému, schopna jest i zlého, ale nechce-li, nemusí je vykonati.
6. Jako blánu, na které se píše, rozmanitě a dle libosti popsati a písmo napsané zase smazati lze; neboť blána všeliké písmo přijímá: tak jest i s člověkem tvrdým: vůli svou odevzdal Bohu, obrátil se k dobrému a Bůh přijal jej. Bůh zajisté, aby prokázal slitovnosť svou, ochotně přijímá všecky a každé předsevzetí dobré. Apoštolé když do některého města vešli, pobyli tam nějaký čas a z nemocných některé uzdravili, jiné pak nic. Kádi by oni byli vzkřísili všechny mrtvé a zdraví navrátili všem neduživým, ale vůle jejich nestala se veskrze; neboť nebylo jim propůjčeno učiniti všecko, co by sami chtěli. Podobně byl by i Pavel, jat jsa od vladaře, mohl i vladaře i zeď rozraziti, kdyby tomu byla chtěla milosť, ana byla s ním, neboť byl muž mající Utěšitele; avšak v koši spuštěn byl apoštol (Sk. apošt. 9, 24. n.). I kde tu zůstala moc Boží, ana bývala s ním? Dělo se zvláštním řízením Božím, že v jistých příčinách konali divy a zázraky a v jiných nebyli do-statečni, aby ukázal se rozdíl víry nevěřících a věřících, aby zkoušena byla vůle svobodná i aby ukázalo se, zdali někteří na jejich nedostatečnosti se neurážejí. Neboť kdyby apoštolově vše byli učinili, co chtěli, byli by násilně v lidi vštípili pobožnosť skrze zázraky a přinutili vůli svobodnou, a již by nebylo ani víry ani nevěry. Křesťanství pak jest „kámen úrazu a skála pohoršení" (I. Petr. 2, 8.).
7. Dále není věcí malichernou, co napsáno o Jobu, kterak satan jeho se dožadoval, jelikož sám o své ujmě a bez připuštění ničeho mu učiniti nemohl. Co však praví ďábel Pánu (Job 1, 11.)? Dej mi ho v ruce, zdali pak nebude v tvář zlořečiti tobě? A tak hle jest i nyní ještě týž Job a týž Bůh i týž ďábel. Když tedy požívá člověk Boží ochrany a milostí k němu se-nakloňuje a po něm plápolá: tu vyžaduje si ho satan a dí k Hospodinu (t. v. 9. n.): Když ty mu napomáháš a jeho se ujímáš, slouží tobě, ale opusť a podej mi ho, zdali pak nebude v tvář zlořečiti tobě? A pak, místo aby duše útěchy požívala, milosť opouští ji a ona vydána jest pokušením. I přichází ďábel a uvádí na ni tisíceré zlé: zoufání, nedůvěru, myšlení nešlechetná, i souží duši, aby ji zmalátnil a od naděje v Boha odvedl.
8. Ale duše rozšafná octnuvši se v nehodě a v soužení nic

XXVI. 9.10. Satan zná člov, jen ncdokoii.; zbraň naše budiž milosť li.    121
nezoufá, nýbrž drží, čeho se chopila, a cokoli se na ni shrne skrze tisíceré pokušení, to trpělivě snáší říkajíc: Byť bych i zemříti měla, já se ho nespustím. A když člověk až na konec tak setrvá, pak jme se Pán mluviti k satanu: Vidíš, jaké nehody a soužení jsi naň uvedl, a neuposlechl tebe, nýbrž mně slouží a mne se bojí. A tu již hanbí se satan a nemá, co by odpověděl. Neboť i co do Joba, kdyby byl věděl, že upadna v pokušení setrvá, aniž se dá přemoci, nebyl by si ho vyžádal, aby nedošel zahanbení. Tak i nyní hanby dochází satan při těch, jenž v soužení a v pokušení vytrvají, i lituje toho, že ničeho nepořídil; neboť praví k němu Pán: Hle dopustil jsem tobě a povolil jsem tobě pokoušeti ho, zdali jsi pak čeho pořídil? zdali tě v čem uposlechl?
9.	Otázka. Ví-li pak satan o všech myšlénkách a úmyslech
lidských ?
Odpověď. Když přebývá člověk s člověkem, zná věci jeho, a ty maje dvacet let znáš záležitosti sousedovy; a satan, jenž od narození při tobě jest, neměl by znáti tvá myšlení? vždyť jest mu již šest tisíc let 1). Avšak nepravíme, že by prvé, než člověka pokouší, věděl, co člověk učiní. Neboť pokušitel sice pokouší, ale neví, zdali ho člověk uposlechne čili nic, až by mu duše vůli svou podrobila. Aniž také pravíme, že by ďábel všecky myšlénky a žádosti člověka znal. Duše podobá se stromu, jenž má mnoho větví a mnoho článků; některé větve myšlének a úmyslů drží satan v moci své, jiné pak myšlénky a úmysly nejsou v moci jeho.
10.	V některé věci  je strana nepravosti silnější ve vydávání
myšlének,  a zase  v některé   vítězí člověk  smýšlením  svým přijí-
maje od Boha pomoc a vysvobození a odpíraje nepravosti: v něčem
podléhá a v něčem zachovává [dobrou] vůli svou.   Nebo děje se
časem, že s vroucností přistupuje k Bohu a satan ví to a vidí, že
jedná proti němu, a nemůže zmocniti se člověka. Proč? Poněvadž
má vůli volati k Bohu,   poněvadž má přirozené ovoce [dary] mi-
lovati Boha, věřiti v něho, hledati ho a přijíti k němu.    Jako ve
věcech  viditelných rolník obdělává zemi [Bůh pak dává vzrůst]:
tak i co do duchovních všecky věci ke dvěma hledí osobám. Sluší
tedy,   aby   člověk   s pevným   předsevzetím   obdělával   zemi   srdce
svého   a pracoval;   neboť pohledává Bůh práce,   namáhání   a při
činění se u člověka. Ale neobjeví-H se shůry oblaka nebeská a déšť
milosti, marná bude práce rolníkova.
1) Podle Septuaginty počítáno  od stvoření světa až po Krista 6000 let-
viz Dictionarium bibl. Aug. Calmet s. v. Aetas.	

122   XXYI. 11—13. Pokora a naděje v Boha, nenáv. sebe a dokon. zacliov.
11. Tento však jest odznak křesťanství, aby člověk, byť sebe více pracoval a skutků spravedlnosti vykonal, tak se choval, jakoby nic nebyl vykonal, a by postě se říkal: Nic jsem se nepostil,  a modle se: Nic jsem se nemodlil,  a trvaje na modlení: Nic jsem já netrval a nyní teprv začínám se  cvičiti a pracovati.   A byť i spravedliv byl před Bohem,  říkati má: Nejsem spravedliv, aniž se namáhám, ale každým dnem počínám.   Máť pak na každý den doufati, radovati se  a očekávati budoucí království a vysvobození, a říkati: Nebyl-li jsem dnes vysvobozen,  budu zýtra.   Nebo jako kdo zakládá vinici, prvé nežli počal pracovati, již má z ní radosť a naději a v mysli již obrazuje si  vinobraní a  počítá důchody, aniž ještě víno se urodilo,  a tak s tou nadějí práce se podjímá; neboť ta naděje a čáka působí, že práci ochotně na se bére a že až po tu dobu ze svého majetku veliké náklady činí; a podobně kdo dům staví aneb pole obdělává, nejprve ze svého jmění mnoho vynakládá koje se nadějí v budoucí důchody:  tak i zde,  kdo nemá před očima radosť a naději: Dosáhnu vykoupení a života, nemůže snášeti protivenství a břemena a putovati cestou úzkou; ale naděje a radosť, kteráž s ním jest, ta činí, že podjímá se práce a snáší protivenství a břímě a putuje cestou úzkou.
12.	Než jako nelze tak snadno, aby hlaveň znikla ohně: tak
také nemůže duše utéci ohně smrti leč velikým namáháním.   Nej-
více pak pokouší satan duši pod zástěrou myšlének dobrých: Z toho
bys mohl zalíbiti se Bohu, a podvádí ji k lehkomyslnostem a úmy-
slům zdánlivě dobrým; ona pak podvedena jsouc neumí rozeznávati
a tak upadá v osidlo ďáblovo a záhubu.   Nejpříhodnější pak zbroj
zápasníka a bojovníka jest,  aby vstoupiv  do  srdce svého zdvihl
válku proti satanu,  sebe vzal v nenávist, zapíral duši svou, proti
ní se rozhorlil, ji káral, proti žádostem jejím se opíral, proti my
šlénkám svým bojoval a sám se sebou se potýkal.
13.	Jestliže tělo   své zevně chráníš   od porušení   a smilstva,
ale uvnitř cizoložíš a smilníš v myšlénkách  svých:   cizoložník jsi
před Bohem a nic ti neprospěje, že tělo zachováváš panenské. Jako
panna, jižto by mladík Usaje se k ní svedl a zmrhal,  v ošklivost
upadla u ženicha svého, poněvadž se dopustila cizoložství: tak i
duše beztělesná,  jak  mile  se splichtí  s tím hadem  v útrobu   se
vkládajícím, duchem totiž zlým, smilní před Bohem,  a psáno jest
(Mat. 5, 28.):   „Každý kdo by pohleděl na ženu ku požádání jí,
již cizoložil s ní v srdci svém".  Jeť zajisté smilství, jež se páchá
tělem   a je smilství,  když duše se satanem obcuje;   nebo duše je
společnice a sestra buďto daemonův aneb Boží a andělů; cizoloží-li
však s ďáblem, nehodí se více nebeskému choti.

XXVI. 14—16. Satan neust. od boje; i tím prosp. či.; cliarismy a pokus.   123
14.	Otázka. Zda-li satan někdy odpočívá a člověk prázden
jest boje, čili dokud žije, válčiti mu jest?
Odpověď. Satan nikdy neustává odboje; dokud člověk žije ve věku tom a nosí tělo, bojovati mu jest. — Ale když ohnivé střely nešlechetníkovy zhašeny jsou, čím pak potom uškodí člověku, byť i přišel satan k soudu ? — Někdo by byl přítelem královým a měl by při s protivníkem svým; když tedy král je mu příznivcem a přítelem, kterýž mu i napomáhá, nikdo mu neublíží; neboť komu se podaří projíti všemi řadami a po všech stupních a státi se přítelem královým, tomu kdo pak v něčem uškodí? V tomto světě viditelném jsou města, jež berou dary a potravy od krále; jestliže kdy králi nějaké malé služby konají, žádné tím škody netrpí, když tolikými dary od krále opatřeni bývají a toliké dary přijímají. A tak i křesťané, byť i nepřítel bojoval proti nim; anobrž utíkají se k božství, odívají se mocí a utěšením shůry a boje nic se nelekají.
15.	Jako  zajisté Pán opustiv  všecka knížatstva   a mocnosti
oblekl na se tělo: tak odívají se i křesťané Duchem svatým a po
žívají odpočinutí.    Byť pak i zevně nastal boj a satan klepal, oni
však ohrazeni jsou uvnitř mocí Páně a nedbají satana. Tak on na
poušti pokoušel Pána za čtyřicet dní; ale v čem uškodil mu, že
se zevně k tělu jeho přiblížil?   Uvnitř zajisté  byl Bůh.   A tak i
křesťané, byť i zevně byli pokoušeni, ale uvnitř božstvím jsou na
plněni a žádné křivdy nezakoušejí. Došel-li pak někdo míry takové,
ten dospěl k dokonalému milování Pána a k plnosti  božství.    Při
kom však toho není,   ten   má ještě   boj uvnitř:   v některou dobu
odpočívá na modlitbě a v jinou dobu postaven jest v protivenství
a boji. Nebo tak tomu chce Pán; pokud ještě je dítětem, cvičí ho
v bojování a dvě strany uvnitř se jeví:  světlo a tma,  odpočinutí
a protivenství: modlí se za doby odpočinutí a za jiné doby zmítáni
bývají.
16.	Neslyšíš,  co praví  Pavel   (I. Kor. 13. 1. n.) ?    Kdybych
měl všeliké milodary; „kdybych vydal tělo své, abych hořel; kdy
bych jazyky andělskými mluvil, lásky pak bych neměl: nic nejsem".
Durové  tito jen  pobádají a kdo  v nich  postaveni jsou,  byť i ve
světle byli, děti jsou. Mnozí zajisté bratří došli takové míry a měli
dary  uzdravování,   zjevení  a proroctví;   poněvadž   však nedospěli
k lásce dokonalé,   při  níž je   „svazek  dokonalosti"   (Kol. 3, 14.),
nastal  jim  boj   a oni jsouce   nedbalí  padli.    Dospěl-li  však  kdo
k lásce dokonalé, ten již potom láskou Boží všechen je jat a svá-
zán.    Jestliže však kdo jen poněkud míry lásky se dotýká a ne-
15.	

124   XXVI. 17—19. Pok. vždy výše touží; kam kdo za živa, tam po smrti; B. porn.
dospěje tak,   aby láskou byl jat,   ten ještě bývá v strachu a boji a nebezpečí, a nebude-li utvrzen, satan ho povalí.
17.	Takto zajisté mnozí pozbyli milosti,  jíž se jim dostalo.
Domnívali se, že by již byli dosáhli dokonalosti a pravili:   Máme
dosti a ničeho nepotřebujeme   (Zjev. 3, 17.), ale Pán nemá konce,
aniž může dostatečně býti obsažen. Křesťané nikdy  neosmělí se
říci: Již jsme ho obstihli,   ale pokořují se dnem a nocí. V těchto
věcech vidítelných učení nemá konce a nikdo to neví, leč učenec,
kterýž se byl poněkud vědami obíral.   A tak i zde nikdo nemůže
Boha postihnouti a směřiti,  leč  ti,  již  okusili  z něho,   kteréhož
přijali, a znají slabosť svou. Když tak někdo, jenž byl jen maličko
vědám se přiučil, přijde do kraje, kde jsou   sami sprosťáci,  bude
od nich  držán za učence;  neboť jsou to lidé vesničtí a neumějí
toho posouditi.   Přijde li však tentýž, jenž maličko vědám se při
učil, do města, kde jsou řečníci a učenci, nebude moci před nimi
se ukázati a mluviti; neboť za vesničana mají ho učenci.
18.	Otázka.   Když člověk,   kterýž  vede boj   a má jakoby
dvě strany  v duši své,  strany hříchu a milosti,   ze světa tohoto
bude přenesen, kam se dostane ze dvou stran držán jsa?
Odpověď. Kam duch jeho čelí a kde milování jeho je, tam se dostane. Jen ty ať odpíráš a nenávidíš, když ti nadchází boj a protivenství; neboť že nadchází boj, to není tvou vinou, ale nenáviděti tys povinen. I když pak uvidí Pán srdce tvé, že bojuješ a že ho miluješ z celé duše, oddělí smrť od tvé duše v okamžiku; neboť není mu to s nesnází; a přijme tě v náručí a světlo své ; neboť v okamžení vytrhne tě z jícnu temnosti a přenese tě pojednou ve své království. Bůh zajisté všecko může učiniti v okamžiku, jen abys ty měl lásku k němu; neboť Bůh vyžaduje přičinění člověka; poněvadž duše jest účastnice Boží.
19.	Jako již častěji přivedli jsme podobenství rolníka, ten ač
pracuje a semeno do země rozsívá, předse musí očekávati i toho
deště s nebe;  nebo nevzejdou-li oblaka a nezavějí-li větrové:  nic
není platná práce rolníkova;   vždyť holé tu símě jest.   A to nyní
převeď   na   věci   duchovní.   Zůstává-li    člověk   toliko   při    své
práci   a   ničeho-li   nepřijímá,    co    cizí   jest   přirozenosti   jeho:
nemůže vydati ovoce,  které  by   Pána  bylo důstojné.   V čem pak
záleží  přičinění  člověka?   V tom,  by  se   odřekl toho   světa,  by
z něho vykročil, na modlení setrval, by bdělý byl a miloval Boha
i bratří: vytrvati, toť on povinen.    Ale kdyby přestával na tomto
svém přičinění a nedoufal, že se mu ještě něčeho jiného dostane ;
kdyby duši nezaváli větrové Ducha svatého a nezjevila se oblaka

XXVI. 20-22. B. těší: skutky přiroz. a nadpřiroz.; hříšnosť pnroz.   125
nebeská;   kdyby  nesestoupil  déšť s nebe  a duši nesvlažil:   nelze člověku vydávati ovoce, kteréž by Pána bylo důstojné.
20.	Psáno jest (Jan 15, 2.)-   „Vinař vidí-li, že ratolesť nese
ovoce,   očistí ji,   aby více vynášela;  ratolesť pak,   která  nenese
ovoce,   odejme a uvrhne na  oheň".   Avšak člověku  náleží,  aby
buďto že se postí aneb modlí, buďto že bdí aneb něco jiného do-
brého činí, všecko připisoval Pánu a říkal: Kdyby mne Pán nebyl
posilňoval, nebyl bych mohl postiti nebo modliti se, aneb ze světa
toho vykročiti.   A když pak vidí Pán dobré předsevzetí  tvé,  že
ty vše, co z přirozenosti své činíš, Bohu přičítáš, dá on zase tobě
co jeho jest, věci duchovní, božské a nebeské.   A kteréž pak jsou
věci ty ? Ovoce Ducha, plesání a potěšení.
21,	Otázka.   Než poněvadž přirození plodové těmto podobni
jsou,  láska totiž,   víra a modlitba,   pověz nám rozdíl, kterak jsou
duchovní.
Odpověď. To, co ty činíš o své moci, je sice dobré a Bohu příjemné, ale není čisté; ku příkladu: ty Boha miluješ, ale nedokonale; i přijde Pán a dá ti lásku nezměnitelnou, nebeskou; ty po přirozenu se modlíš s roztržitostí a za rozličných myšlének; i dá ti Bůh, abys se modlil čistě v duchu a v pravdě. Ve světě tom viditedlném země sama od sebe obyčejně vyvodí trní; rolník pak oře, pracuje pilně a rozsívá símě; ale trní, jež nebylo seto, vzchází a množí se; nebo po přestoupení řečeno bylo Adamovi (I. Mojž. 3, 18.): „Hloží a trní tobě ploditi bude země". Kolník opět pracuje a obdělává zemi, vykopává trní a ono ještě se rozmáhá. Obrať to na stránku duchovní. Po přestoupení rodí půda srdce trní a hloží; člověk pracuje, vzdělává ji a ještě vzchází trní duchů zlých. Potom Duch svatý ujímá se mdloby lidské a Pán metá v půdu srdce símě nebeské a obdělává ji; avšak i když padlo v ni to símě, ještě pučí hloží a trní. Opět Pán sám i člověk vzdělávají půdu duše a sedmero duchů zlých a trní vzchází a pučí, až nastane léto a milosť se rozhojní a trní úpalem slunce poschne.
22. Ačkoli hříšnosť vězí v přirozenosti, předse ovládá ji tak jen tenkráte, když se jí dostává pastvy. Neb útlou ještě bylinu obilní může arci koukol udusiti; ale když pak přijde léto a plody dozrají, koukol nic nemůže škoditi obilí; nebo když by na příklad bylo třicet modiů čistého obilí — jest v něm totiž příměsek koukole — ani choinix 1) se ho neobjeví, neboť hojností obilí zasypán
])  Modios asi 24 žejdlíky a choiniks 3 žejdl.;  poměr choiniku k 30 mo-diům jest tedy 1 : 240.

126   XXVI. 23—25. Trpěti a záp. údělem spravedlivých i po dosaž. milosti.
jest.   A tak jest i s milostí; když rozhojnil se dar Boží a milost při   člověku   a on bohatne v Kristu   a jest při    něm částečně ne- . pravosť, nemůže ona uškoditi člověku, aniž má jaké moci a vlády nad ním. Nebo proto přišel Pán a ta jest přední starosť jeho, aby ty, kteří byli nepravosti podmaněni, kteří jsou jí   poddáni a podrobeni, vysvobodil  a učinil je vítězi nad smrtí a hříchem. A proto nemělo by to bratřím býti s podivením,  když   se  ocitají v protivenstvích k tomu konci, aby nepravosti byli sproštěni.
23.   Zajisté již za onoho  času mnoho  trpěli Mojžíš a Aron, kteřížto spravovali úřad kněžský; Kaifáš pak, jenž usedl na stolici jejich,   sám  pronásledoval a odsoudil Pána;   a Pán maje v úctě úřad kněžský, připustil, aby se tak stalo.   Podobně i proroci byli od svého lidu pronásledováni.  Potom pak na místo Mojžíšovo nastoupil Petr, jemužto nová církev Kristova a pravé kněžství svěřeno bylo. Neboť nyní máme křest ohně a Ducha a obřízku srdce; poněvadž božský a nebeský Duch přebývá v mysli naší.   Avšak ani lidé dokonalí,   dokud žijí v těle,  nejsou bez péče,   alebrž žijí ve strachu,  protože  mají  vůli syobodnou;  a proto i přístupni jsou pokušení. Ale když dojde duše do onoho města svatých, tedy bude moci  žíti bez protivenství  a pokušení.   Nebo  tam není více ani starosti  ani  protivenství ani trudu ani stáří   ani  satana ani boje, alebrž odpočinutí, radost, pokoj a spasení. Nebo Pán jest uprostřed nich, jenž slově   spasitel,   protože  jaté   vysvobozuje,   slově lékař, protože dává lék nebeský a božský a uzdravuje vášně duše; neboť poněkud vládnou nad člověkem;   a slovem: Ježíš jest král a Bůh, satan pak tyran a kníže zlé.
24. Konečně Bůh i andělé jeho chtějí člověka toho učiniti domácím svým v království; a podobně i ďábel a jeho andělé chtějí ho přidružiti sobě. Takte duše postavena mezi dvěma bytostmi a na kterou stranu vůle duše se nakloní, té bude i vlastním dítětem. Jako otec, když posýlá syna svého do cizí země, kdežto ho na cestě potkají šelmy divoké, dává mu otravy a protijed, aby když by ho napadly šelmy a saně, dal jim otravy a je pobil: tak i vy hledíte, abyste měli při sobě nebeskou otravu, která jest lékem a protijedem duše, abyste jí usmrtili jedovaté šelmy duchů nečistých. Neníť věc lehká nabyti srdce čistého: jen po mnohém boji a práci dostává se toho člověku, že nabývá svědomí a srdce čistého, aby zlé úplně bylo vykořeněno.
.25. I to přihází se, že někomu dostane se milosti, aniž očištěno je srdce; a proto pád těch, co padli, poněvadž nevěřili, že by ještě po dosažení milosti byl při nich kouř a hřích; ale   všichni

XXVI. 26. V utrpení předcházel nám Pán příkladem svým.          127
spravedliví po úzké cestě potivenství až do konce zachovali si zalíbení Boží. Abraham jsa bohat dle Boha i dle světa, sám sebe nazval (I. Mojž. 18, 27.) „prachem a popelem"; a David dí (Žalm 21, 7.): „Já pak jsem pohanění lidí a povrhel národů, červ a ne člověk". Rovněž tak zle nakládáno bylo i s apoštoly a proroky a trpěli pohanění. Sám pak Pán, jenž jest cesta a Bůh, když přišel ne pro sebe, ale pro tebe, aby ti byl vzorem všeho dobrého — hle, v jakém přišel snížení vzav na se způsobu služebníka — on Bůh, syn Boží, král, syn královský — a jak sám dával léky hojivé a uzdravoval raněné! avšak zevně sám jako jeden z raněných vyhlížel.
26. Ty však ať nezlehčuješ jeho božské důstojnosti vida ho zevně sníženého jako jednoho z nás; pro nás se tak zjevil, ne pro sebe. I považ, jak byl ponížen pod všechny, když pokřikovali: Ukřižuj! ukřižuj ho! a lid se srocoval. Jako v tomto světě zločinec, když se nad ním vyřkne nález od vrchnosti, ode všeho lidu bývá opovrhován a tupen: tak -byl i Pán v hodinu kříže tupen od fariseů chtěje umříti jako člověk. A když plvali v obličej jeho a vložili naň korunu trnovou i poličkovali ho, jakého tu ponížení nepodstoupil! O něm psáno jest (Is. 50, 6.): „Záda svá nastavuji bičujícím a tváře své neodvrátil jsem od potupy plijících a líce své od poličkujících". Když pak Bůh v takové pohanění, utrpení a ponížení sestoupil, ty, jenž od přirozenosti hlína jsi a smrtelný, byť sebe více se ponížil, nic Pánu svému se nevyrovnáš. Bůh ponížil se pro tebe a ty pro sebe sama nesnižuješ se, ale vynášíš se a nadýmáš! On přišel, aby tvé bídy a břemena na se vzal a udělil ti svého odpočinutí, a ty nechceš podstoupiti nižádné strasti a nechceš trpěti, abys mohl vyléčen býti z ran svých! Sláva bu diž jeho trpělivosti a shovívavosti na věky! Amen.
Homilie XXVII.
O důstojnosti křesťana, milosti Boží a vůli svobodné.
1. Veliká jest důstojnost křesťana a bude-li spolu s Kristem trpěti, bude i spolu s ním oslaven, 2. čehož se mu však nedostane bez boje, jelikož hřích se duše přidržuje. 3. Bůh léčí duši zraněnou a uvádí ji v radosť věčnou; 4. neboť převeliká jest cena duše křesťanské u Boha; ona však sama u sebe se ponižuje a 5. pokorou svou připravuje cestu milosti, ježto 6. vysokomyslnost předchází pád. 7. Křesťanství jest předujetí radosti nebeské, jíž se však člověku zde na světě nedostává úplně, 8. aby nezpyšněl, alebrž pokora zachoval. 9. Milost neruší vůle svobodné a ona k zlému opět může nakloniti se; 10. svědčí

128   XXVII. 1.2. Veliká je důstojn. křesťana, ale hřích ještě přidrž, se ho.
o tom i skutky i slova samých apoštolů. 11. Křesťana přirovnati lze oděnci, jenž zbraně své proti nepříteli užiti může, ale nechce-li, nemusí. 12. Křesťanství není holé mluvení o pokladech milosti, ale statečné ujímání a užívám jich, ač i milosť nejednou rozšafně ustraňuje se. 13. I ten, kdo ve světle milosti postaven jest, může ještě padnouti. 14—16. Ani všeliké milodary neu-chrání člověka od pádu, jedině láska dokonalá s to jest; čemuž učí zjevná zkušenost 17. 18. Ačkoli křesťanům hluboká tajemství byla zjevena a přehojných milostí dostalo se, nebývají předse bez bázně a třesení. 19. Nestačí toliko tělem světa odříci se-, i duše povinna spojiti se s Bohem a býti mu příbytkem, 20. což nebývá bez dlouhého boje a zápasu, 21. poněvadž vůle lidská svobodná jsouc i k dobrému i k zlému nakloniti se může a 22. moc protivnická všelijak na ni doráží. 23. Přikázaní Páně jsou nám jakoby milní sloupové na cestě k věčnosti.
1.	Poznej,   člověče,   urozenosť a důstojnost svou,  jak vele-
vzácný jsi bratrem jsa Kristovým, přítelem královým, nevěstou ne
beského ženicha. Neboť kdo jest s to, aby poznal důstojnosť duše
své, ten jest i s to,  aby poznal moc a tajemství božství a tudíž
tím více se ponížil; poněvadž mocí Boží spatřuje vlastní pád svůj.
Ale jakož  on sám  šel utrpením a křížem a tudíž oslaven byl a
usedl na pravici Otcově:  tak i tobě náleží trpěti s ním a ukři-
žovánu býti  s ním a takto vstáti a spolu s ním seděti a připojenu
býti k tělu Kristovu a pak  bez přestání  kralovati s ním ve věku
onom,  ježto spolu s ním trpíme,   abychom i spolu  oslaveni byli
(Řím. 8, 17.).
2.	Kdož překoná a prorazí hradby hříchu, ten vejde v město
nebeské, plné pokoje a statků hojných, kdež duchové spravedlivých
odpočívají.    O to  tedy náleží  usilovně přičiňovati  se  a zápasiti;
neboť nesluší,  aby ženich,  jenž přišel pro tebe, trpěl a ukřižován
byl, a nevěsta, pro kterou ženich přišel,  aby žila rozmařile a ne
dbale.   Jako zajisté v tomto světě  nevěstka  každému neřádně se
oddává:   tak oddala i duše  sebe  samu  každému daemonu a bývá
zmrhána od duchů zlých.   Jedni zajisté mají při sobě hřích a ne-
pravosť z předsevzetí, jiní pak bez předsevzetí.    Co jest to?   Ti,
jenž mají při sobě zlé z předsevzetí, jsou ti,  kteří vůli svou od
dávají nepravosti a těší se z ní a žijí s ní v přízni; ti mají pokoj
se satanem,   aniž bojují s dublem v myšlénkách svých.   Bez před-
sevzetí pak mají hřích při sobě ti, jenž pociťují odpor jeho v údech
svých, jak apoštol dí (Řím. 7, 23.),  a jest při nich jakoby moc
mlhavá a nějaká záslona mimo jich vůli; oni pak nesouhlasí sním
v myšlení,  nemají v něm  zalíbení,   aniž  poslouchají  ho,   anobrž
odporují mu řečí a skutkem a hněvají se sami na sebe.   A ti jsou
ovšem lepší a vzácnější před Bohem nežli ti,  kteří z předsevzetí
vůli svou oddali nepravosti a v ní si zalibují.

XXVII. 3—5. B. léčí duši zraň. pro vel. cenu její; pokora vede k mil.
3.	Jako kdyby král najda dívčici  chudobnou, v hadry oble-
čeno nestyděl se za ni, alebrž sňal s ní ten oblek nečistý a spinu
s ní smyl, i ozdobil ji šaty stkvostnými a učinil ji sobě královskou
společnicí  stolu a hodování:  takhle Pán našed duši zraněnou a
ubitou, dal jí léky, svlékl ji z obleku špinavého a mrzké nepravosti,
i oděl ji šaty královskými, nebeskými, božskými, stkvoucími a slav-
nými, vložil na ni korunu a učinil ji společnicí stolu královského,
povolav ji k radosti a plesání.  A jako v sadě utěšeném, kdež jsou
stromy ovocné,   kde vše libou vůní páchne a jsou mnohá místa
líbezná,  všecka krásná a plná vůně a rozkoše,   každý,  kdo tam
přijde,  ze srdce se potěší a milerád si pohoví:   takhle se mají
duše v království, jsouť plny radosti, potěšení a pokoje, jsou králi
a pány a bohy; neboť psáno jest (Zjev. 17, 14.): „Pán pánův a král
králův".
4.	I není tedy křesťanství věcí ledabylou;  neboť „tajemství
toto veliké jest"   (Efes. 5, 32.).   Nuže,  poznávej  svou urozenosť,
že k důstojnosti královské jsi povolán:   „rod vyvolený,   kněžstvo
královské a národ svatý" (I. Petr. 2, 9.). Tajemství víry křesťanské
světa toho zajisté cizí jest.   Viditelná sláva králova a bohatství
věci jsou pozemské, porušitelné a pomíjející;  ono pak království
a bohatství yěci jsou božské,   nebeské, slavné,   nikdy nehynoucí
a nepomíjející.  Neb oni kralují s králem nebeským v obci nebeské;
on sice je „prvorozený z mrtvých" (Kol. 1, 18.), ale i oni prvorození
jsou.   Než ač oni takoví jsou, vyvoleni totiž a váženi před Bohem,
sami  sobě jsou  nejmenší  a velmi opovrženi.    A toť jim jakoby
vlastností přirozenou, že o sobě pokorně smýšlejí aneb za nic se
neváží.
5.	Otázka.   Což nevědí, že se jim dostalo přídavku a že
nabyli, čeho prvé neměli a co přirozenosti jejich cizí jest?
Odpověď. Jáť ti pravím, že oni nejsou osvědčeni aniž prospívají [dle pokorného smýšlení svého], a že ani nevědí, že by se jim bylo dostalo, čeho prvé neměli. Ale že takoví jsou, milosť přichází k nim a učí je, by prospívajíce necenili duší svých, alebrž pokládali se za lidi, kteří dle přirozenosti své cti nezasluhují. A jakkoli u Boha vzácni jsou, sami u sebe nejsou; a jakkoli prospívají a Boha víc a více poznávají, jsou jakoby ničeho nevěděli; a jakkoli před Bohem bohatí jsou, u sebe nejsou. Jako pak Kristus „přijav způsobu služebníka" (Fil. 2, 7.) ponížeností svou ďábla přemohl: tak had na počátku vysokomyslností a nadutostí převrátil Adama; a posud ještě týž skrytý uvnitř v srdcích nadutostí hubí a potírá pokolení křesťanův.
.	

130   XXYII. 6—8. Pýcha k pádu; předujímání radosti neb. bývá jen část.
6.	Jako  zajisté   člověk   svobodný   a   urozený   podle  světa
a oplývající velikým bohatstvím,  když ještě bére valné důchody
a klidí úrody, snadno nezbedí, sám na  sebe  spoléhá  a  nesnesi-
telný jsa každého kopá a poličkuje: tak někteří nemajíce roz-
sudku, když  trochu  naleznou  útěchy a modlitby,  ihned  začínají
pyšněti, nezbediti a jiné odsuzovati; a tak již propadli se v hlu-
binu zemskou. Nebo  tentýž had, jenž vypudil Adama vysokomy-
slností řka (I. Mojž. 3, 5.): „Budete jako bohové", ten až posud
budí v srdcích vysokomyslnosť říkaje:  Tys dokonalý,  máš  dosti,
zbohatl jsi, ničeho více nepotřebuješ, blažen jsi. Ale jsou jiní lidé
na světě, již majíce bohatství a hojnou úrodou je rozmnožujíce
drží se opatrně, aniž  nádheří a se vyvyšují,   alebrž  ostávají sobě
rovni;  vědí totiž, že  po  úrodě nastává neúroda;  a zase,   když
ocitají se v nedostatku a neúrodě,  nekormoutí se, ale jsou sobě
rovni, jelikož vědí,   že opět nastane úroda.   Jsouce takto  cvičeni
v případnosti obojí,  nic se tomu nediví, za hojných důchodův a
úrody nenadýmají se a když je nedostatek svírá, nebývá jim to s po
divením.
7.	S křesťanstvím se to má tedy takhle: křesťanství jest okou-
šení pravdy, je požívání a popíjení pravdy, ano pojídání a popíjení
mocí a skutkem. Jako kdyby člověk žíznivý začal píti z pramene,
ale v tom by jím někdo potrhl a nedal by mu napiti se, jak by
chtěl, ten okusiv vody více by se rozžíznil a toužebněji píti žádal:
tak se přihází i ve věcech duchovních i stává se, že když někdo
potravy nebeské okouší, mezitím ho opouští a nikdo mu nedá na
sytiti se.
8.	Otázka. Proč pak se mu nedostává nasycení?
Odpověď. Pán zná mdlobu lidskou, že člověk snadno se vynáší ; proto mu ho [nasycení] odnímá a dopouští, aby člověk cvičen byl a zmítán. Neb když se ho tobě jen maličko dostane a již tě nikdo nemůže snésti, ale ty se nadýmáš: čím více nikdo by tě snésti nemohl, když by se ti rázem dostalo úplného nasycení! Ale Bůh znaje křehkosť tvou rozšafně dopouští na tebe protivenství, aby se stal pokorným a Boha tím snažněji vyhledával. Kterýsi žebrák nalezl měšec plný zlata a lehkomyslně jal se křičeti: „Nalezl jsem, nalezl jsem měšec, nyní jsem bohat"; když se to pak rozhlásilo, zaslechl to i ten, kdo ho byl ztratil a vzal si jej. Jiný zase bohatec znezbeděl a jal se jiné kopati, jimi pohrdati a nad ně vynášeti se; i zvěděv o tom král zabavil mu statky jeho. Takhle se děje i ve věcech duchovních.   Někteří sotva že byli jen něco málo okusili

131
XXVII. 9—11. Milosť neruší vůle svobodné.
útěchy, nevědí, jak by s ní správně naložili a přicházejí i o to, čeho byli dosáhli. Neboť hřích je pokouší a zachmuřuje mysl jejich.
9.	Otázka.   Kterak klesají někteří byvše již milostí navští-
veni?   Či není satan mnohem slabší?   Neboť kde je den, jak pak
tu může býti noc?
O d p o v ě ď. Ne že by milosť potuchla aneb zemdlela, nýbrž aby svobodná vůle a volnosť tvá byla zkoušena, kam se nese, proto dává místo nepravosti; ty pak zase vůlí svou přibližuje se k Pánu uschopňuješ se, aby tě milosť navštívila. Ala jak pak stojí psáno (I. Sol. 5, 19.): „Ducha neuhašujte", když nemůže uhašen býti a stále svítí? Avšak ty vyhasínáš a od Ducha se vzdaluješ, když vůlí svou jsi nedbalý a [s milostí] nesouhlasíš. Podobně dí písmo (Efes. 4, 30.): „Nezarmucujte Ducha svatého, kterýmžto znamenáni jste ke dni vykoupení". Tu tedy vidíš, že záleží na tvé vůli a svobodě, abys Ducha svatého měl v uctivosti a jej nezkormucoval. Já pak tobě pravím, že i v dokonalých křesťanech, již jsou dobrým jati a opojeni, je vůle svobodna a že tisícerým zlým bývajíce zkoušeni k dobrému se obracejí.
10.	Kdyby ku příkladu někteří lidé znamenití, bohatí a uro-
zení o vlastní vůli a předsevzetí svém vzdáti se chtěli svého bo-
hatství, své urozenosti a hodností svých a odšedše odíti se chtěli
oblekem špinavým a rouchem žebráckým a místo slávy zvoliti chtěli
nečesť a žíti v bídě a opovržení:  bylo by tak zůstaveno  vlastní
vůli jejich.   Já pak pravím tobě, že ani apoštolům, již byli v mi-
losti dokonale postaveni, milosť nezbraňovala činiti, co činiti chtěli,
v skutku-li chtěli něco  činiti,   co milosti se nelíbilo.    Nebo přiro-
zenosť naše schopna jest dobrého i zlého a moc protivnická může
sice ponoukati,  ale nutiti nemůže.   I volno tedy tobě obrátiti se,
kamkoli chceš.    Či nevidíš, že i Petr „byl hoden  domluvy" (Gal.
2, 11.) a že Pavel ho  pokáral?   Hle muž  takový hoden byl do
mluvy!   A Pavel duchovní jsa o své vůli vydal se v hádku s Bar-
nabou;   a znesvářivše se rozešli se od sebe (Sk. apošt. 15, 39.).
A opět tentýž praví (Gal. 6, 1.): „Vy, kteří jste duchovní, napravte
takového, prohlédaje [každý] sám k sobě, abys i ty nebyl pokoušen".
Hle tedy,  i duchovní  bývají pokoušeni,   poněvadž při nich ostává
vůle svobodná;   a nepřátelé dotírají na ně,   dokud jsou na tomto
světě.
11.	Otázka. Či nemohli apoštolově hřešiti, kdyby byli chtěli,
či byla milosť při nich silnější než sama vůle?
Odpověď. Hřešiti sice nemohli; nebo jsouce v světlosti a v milosti takové hřešiti nevolili.   Nicméně však nepravíme, že by

132   XXVÍI. 12.13. Křesť. není ve slov., ale v ujím. mil. B., ač i tu lze padn.
milosť při nich byla oslabla, alebrž díme, že milosť i lidem dokonalým a duchovním ponechává vůli a svobodu činiti, co chtějí a obrátiti se, kam chtějí. A sama přirozenosť lidská, ač mdlá jest, má moc odvrátiti se od dobrého, jež při ní jest. Jsou-li vojínové oděni brněním a opatřeni všelikou zbraní a ostatně uvnitř bezpečně ohrazeni, nepřátelé nenapadají je; aneb napadnou-li je, na jich vůli jest, chtějí-li užiti svých zbraní, zápasiti a potýkati se s ne-přátely a dobyti nad nimi vítězství, či vjíti s nimi v přátelství a ujednati mír a nebojovati, ačkoli zbraň mají. Takhle i křesťané oděni jsouce silou dokonalou a majíce zbraně nebeské, chtějí-li, těší se se satanem, žijí s ním v pokoji a nebojují s ním. Měni-tedlná zajisté jest přirozenosť lidská a jak kdo chce, bude synem Božím aneb synem záhuby, protože při něm zůstává vůle svobodná.
12.	Jiná je věc rozprávěti o chlebě a stolování a jiná po
žívati a přijímati líbeznosti chleba a posilněnu býti na všech údech;
jiné jest mluviti o sladkém nápoji a jiné jíti a načerpati ze samé
studnice,   občerstviti se do sytá požíváním sladkého nápoje; jiné
jest vypravovati o vojně a statečných zápasnících a vojínech a jiné
vstoupiti do  řad  vojenských  a sraziti se s nepřátely,  vtrhnouti
a  ustoupiti,   raněnu   býti   a   raniti a dobyti   vítězství.    A   tak
jest i v oboru duchovním.   Jiné jest moudře a rozumně řeči vy
kládati, a jiné podstatně, skutečně, bezpečně a uvnitř v srdci svém
míti poklad a milosť a okoušení a působnost Ducha svatého.  Nebo
ti, kteří holá slova mluví, činí tak na odiv a nadýmají se myslí
svou.   Neboť „řeč naše", vece [apoštol] (I. Kor. 2, 4.), „i kázaní
nebylo v přemluvných  slovech  lidské moudrosti,  ale v dokázání
ducha a moci"; a opět jinde (I. Tim. 1, 5.) dí: „Konec přikázaní-
jestiť láska z čistého srdce  a z dobrého svědomí a z víry neoše-
metné". Takový nepadá. Mnohým zajisté, jenž Boha hledali, otevřely
se dvéře a oni spatřili poklad a vejdouce ujímali jej;  ale když
rozradovavše se pravili: Nalezli jsme poklad,  zavřel jim dvéře a
tu oni jali se volati, kvíleti a hledati: Poklad jsme nalezli a ztratili.
Milosť zajisté  rozšafně  ustupuje,   abychom tím snažněji hledali;
nebo poklad objevuje se tou měrou, jak ho kdo hledá.
13.	Otázka.   Poněvadž někteří praví,  že po přijetí milosti
člověk přechází od smrti k životu, zdali  pak  může, kdo již  ve
světle je, míti ještě myšlénky nečisté?
Odpověď. Jeť psáno (Gal. 3, 3.): „Počavše duchem, nyní tělem dokonáváte"; a opět dí (Efes. 6, 13.): „Oblecte odění Ducha, abyste mohli odolati útokům ďáblovým". Podle slov těch dvě jsou místa:  kde  stál,  když se ve zbroj oblékal, a kde stojí,  když bo-

XXVII. 14—16. Ani charismy ncochr. od pádu, jedině láska dokonalá.   133
juje proti knížatům a mocnostem, ve světle totiž a ve tmě. I (t. v. 16.) „abyste mohli všecky ohnivé šípy nešlechetníka uhasiti"; a opět (t. 4, 30.): „Nezarmucujte Ducha svatého Božího"; a opět (Žid. 6, 4. n.): „Nemožné jest obnoviti ty, kteří jednou osvíceni byli a okusili daru Božího a učiněni jsou účastni Ducha svatého a padli". Hle ti, kteří byli osvíceni a okusili, padají. Tuť vidíš, že člověk má na vůli shodovati se s Duchem a má na vůli zarmucovati jej. Ovšemť přijímá zbroj, aby vytrhl do boje a s nepřátely zápasil; ovšemť bývá osvícen, aby bojoval s temností.
14.	Otázka. Kterak praví apoštol (I. Kor. 13, 2.): „Kdybych
měl všeliké umění a všeliké proroctví a mluvil jazyky andělskými,
nic nejsem" ?
Odpověď. Nesmíme tak mysliti, že by apoštol nic nebyl; ale proti lásce, která je dokonalá, tyto věci malé jsou, a kdo je v takové míře postaven, ten padá; kdo však má lásku, nemůže padnouti. Já pak ti pravím, že jsem znal lidi, již byli nadáni všelikými dary a byli účastni Ducha; že však nedospěli k dokonalé lásce, padli. Byltě jeden z urozených, jenž dal výhost světu a prodal co měl, otrokům svým dal svobodu a jsa rozšafný i moudrý byl pro své poctivé obcování na slovo vzat; a zatím pak o sobě mnoho mysle nadmul se a konečně upadl v prostopášnosť a tisíceré zlé.
15.	Jiný za pronásledování vydal své tělo a stal se vyzna-
vačem;  potom pak když nastal pokoj, nabyl svobody a velikého
jména;   mělť   víčka poškozená, poněvadž  požehla.   Ten  požívaje
slavného jména  a  zván jsa na modlení,   bral obilí  a  dával je
svému pacholeti a tak se na mysli zvrhl, jakoby nikdy o slovu
Božím byl neslyšel.   Jiný vydal své tělo za pronásledování a byv
pověšen pozbyl sebevědomí, i byl pak uvržen do žaláře.    I obslu-
hovala ho, jak u věncích obyčejem jest, jakási řeholnice, s níž on
se seznámiv v samém žaláři upadl v smilnění.   Hle boháč, jenž byl
majetek svůj prodal, a ten, jenž vydal tělo své v muky, kterak padl!
16.	Jiný  pak  poustevník,  jenž byl se mnou v témž domě
a se mnou se modlíval,  tak bohat byl milostí, že modle se podle
mne druhdy srdečně se rozželel;   vřelať v něm milosť.   Byl mu
pak dán i dar uzdravování a nejen ďábly vymítal, ale i vzkládáním
rukou svých  léčil na rukou i nohou  sklíčené  a hroznými neduhy
obtížené.    Avšak po té  stal se nedbalý a oslavován jsa  od světa
a libuje si v něm,   hrdostí  nabubřel  a upadl v prohlubeň hříchu.
Hleď, i ten padl, jenž měl dar uzdravování.   Tu vidíš, jak padají
lidé prvé než svrchované míry lásky došli; neboť kdo došed lásky
15.	
134   XXVII. 17—19. Ani kř. není bez bázně; i tělo i duše světa se odříkej.

XXVII. 20. 21. Není ctnosti a dokonalosti bez boje.

135

jí jest jat a opojen, ten bývá pohřížen v jiný svět a bývá jeho zajatcem, jakoby již vlastní přirozenosti své ani nepostřehoval.
17.	Otázka. Co pak to jest: „Čeho oko nevidělo ani ucho
neslyšelo ani na srdce lidské nevstoupilo" (I. Kor. 2, 9.)?
Odpověď. Za onoho času vědéli praotci, spravedliví, králové a proroci, že přijde Vykupitel; ale že bude trpěti, že bude ukřižován a že proleje krev svou na kříži, to nevěděli a neslyšeli, aniž vstoupilo jim na srdce, že bude křest ohně a Ducha svatého a že v církvi bude obětován chléb a víno jakožto protiobraz těla a krve jeho; a že přijímající z viditelného chleba duchovně požívati budou tělo Páně; a že apoštolově a křesťané obdrží Utěšitele a oblečeni budou mocí shůry a naplněni božstvím a že sloučeny budou duše s Duchem svatým. O tom nevěděli ani proroci ani králové, aniž vstoupilo jim kdy na srdce. Nyní zajisté křesťané jinak bohatnou a touží po božství; avšak majíce takovou radosť a útěchu, žijí předse ve strachu a třesení.
18.	Otázka. V jakém pak strachu a třesení?
Odpověď. Aby v ničem nepochybili, ale shodovali se s milostí. Jako člověk mající poklady když cestuje krajinou, kde se zdržují zloději, těší se sice bohatství svému a pokladu, ale předse ve strachu jest, aby ho zloději nenapadli a neobrali; i jest mu, jakoby vlastní tělo své nosil v rukou svých. lile, co se dotyce věcí tohoto světa, my všeho jsme se odřekli a jsme tu cizinci a bez majetku i zbaveni spolků tělesných; hle tělo naše hotovo jest k modlitbě; tu však mají bratři k tomu prohlédati, zdali s tělem i duše souhlasí, jako ve světě umělci a přednější dělníci bez mála vždy netoliko tělo své poutají k dílu, ale podobně i duši dnem i nocí. A tak i ty, jenž jsi tělem světa toho se odcizil, ohledej se, zdali jsi se ho zhostil i myslí svou a zdali světem netěkáš? Neboť každý člověk světský, buďsi vojín aneb kupec, kde je tělem, tam bývá i duchem připoután; psánoť jest (Mat. 6, 21.): „Kde je poklad, tuť i srdce".
19.	Nuže k jakému pokladu se nese srdce tvé, zda úplně
a zcela k Bohu či nic?   Jestliže se však k němu nenese,  nuže
rcetež, co vám vadí? Arciť duchové zlí, satanáš a ďáblové, jsou ti,
jenž mysl jímají  a duši převracují.    Neboť   ďábel  schytralý maje
svá kejkla, vytáčky a uskoky všelijaké,   drží v moci své  pastviny
duše a myšlénky její  a  nedopouští jí modliti  se právě  a přibli-
žovati se k Bohu;  ježto sama přirozenost schopna jest spojiti se
s ďábly a duchy nešlechetnosti, podobně pak i s anděly a Duchem
svatým: můžeť býti chrámem satanovým i chrámem Ducha svatého.

Ohledejte tedy, bratři milí, mysl svou, s kým jste spojeni, zda s anděly či s daemony ? čí jste chrám a příbytek, zda Boží či ďáblův ? srdce vaše jakým pokladem naplněno jest, zda pokladem milosti či satanovým? Jako tedy dům naplněný smradem a neřestí třeba důkladně vyčistiti a ozdobiti i naplniti jej libovůní a poklady, aby přišel Duch svatý na místo satana a odpočinul v duších křesťanův.
20.	Avšak nehned, jakmile kdo uslyší slovo Boží, stává se
dobrým; neboť kdyby hned, jakmile je slyší,  stal se dobrým, ne
bylo by více zápasův a časů boje a běhání o závod, ale bez namá-
hání jak by je uslyšel, vešel by v utěšení a dospěl k míře dokonalé.
Ale tak tomu není.   Neboť takto mluvě rušíš volnosť lidskou a
popíráš, že moc protivná s myslí válčí bez ustání. My však pravíme
takto, že ten, kdo slovo slyší, přichází v žel a bol, a když pak
milosť   rozšafným   způsobem   ku   prospěchu   samého   člověka   se
ústraní, že vejde on ve cvik a školu válečnou a podniká boj a
zápas se satanem a po mnohém běhu a zápasu že dobývá si vítěz-
ství a stává se křesťanem. Neboť kdyby kdo pouhým posloucháním
bez namáhání dobrým se stal, tuť i herci a smilníci došli by krá-
lovství a života; ale nikdo jim ho nedá bez namáhání a zápasu;
jelikož cesta jest úzká a plná protivenství (Mat.  7, 14.).   A tou
cestou drsnou třeba kráčeti a trpěti  a snášeti protivenství a tak
vejíti do života.
21.	Nebo kdyby bez namáhání bylo lze udržeti se v pravé
míře, nebylo by křesťanství kamenem úrazu a skaliskem pohoršení,
aniž bylo by víry a nevěry. Ty pak člověka vážeš a mluvíš, jakoby
nemohl se obrátiti ani k dobrému ani ke zlému.  Tomu zajisté dán
zákon, jenž může na obě strany obrátiti se, tomu, jenž má na
vůli odboj činiti moci protivné; nebo tvoru, kterýž je vázán, zákon
není položen. Ani slunci ani nebesům ani zemi zákon se nedává,
poněvadž jsou to tvorové přirozenosti vázané; pročež ani pochvale
ani trestu nepodléhají.   Neboť česť a sláva připravena jest tomu,
kdo k dobrému se obrací; peklo pak a pokuta uchystány jsou
přirozenosti  proměnlivé,  která může  utéci zlého a nakloniti se
k dobrému a na stranu pravou.   A ty hle člověka činíš vázaným.
Člověka  tedy šlechetného  nekladeš za hodná chvály; nebo kdo
jest od přirozenosti hodný a dobrý, není chvály hoden, byť i sebe
horlivější  byl. Zajisté  nezasluhuje  chvály,  byť i sebe lepší bylo,
co není dobré z předsevzetí. Nebo ten je chvály hoden, kdo vlastním
úsilím, s bojem a zápasem dobré svobodného předsevzetí svého
podniká.
20.	
136   XXVII. 22. 23. B. porn. a přikáz. B. ukaž. k věčn. XXVIII. 1. Duše hř. zap.

XXVIII. 2—4. Kristus ujal se zapustíš.

137

22.	Jako kdyby proti sobě stály šiky Peršanův a šiky Ří-
manův a vystoupili by z nich  dva jonáci ohniví o rovné síle a
zápasili by spolu: tak hle moc protivnická a duše lidská vespolek
v rovné váze jsou;  a  satan  má  právě  tolik  moci  duši  naváděti
a úsilně nakloňovati  na vůli svou jako duše, by mu činila odpor
a v ničem nepovolovala; nebo pobádati mohou moci obě, i dobrá
i zlá, avšak nutiti nemohou.   Takové tedy vůli svobodné  dostává
se  Boží  pomoci  a  zápasíc   může  obdržeti  zbraň nebeskou a jí
vykořeniti a potříti hřích.   Nebo odpírati hříchu, na to sice duše
stačí 1), ale bez Boha zvítěziti a nepravosť vykořeniti, to nemůže.
Kdo však praví, že hřích je jako obr silný a duše jako  děcko,
ti mluví nepravě. Nebo kdyby byli tak nerovni, jak obr hřích  a
jako   děcko   duše,  tuť by byl nespravedlivý zákonodárce,  kterýž
člověku proti satanu bojovati přikázal.
23.	Tento pak je základ cesty k Bohu,  by člověk u veliké
trpělivosti a naději, pokoře  a chudobě ducha a tichosti bral se
cestou života; těmito prostředky může člověk zjednati si spravedl-
nosti vnitřní.   Nazýváme pak spravedlností Pána samého.   Neboť
přikázaní,  co  tak  přikazují, jsou  jako  postavení milní sloupové
a ukazadla cesty královské vedoucí poutníky k nebeskému městu.
Praví zajisté [Pán] (Mat. 5, 3. n.):  „Blahoslavení chudí duchem,
blahoslavení   tiší,   blahoslavení   milosrdní,   blahoslavení  pokojní".
Toto  nazvi  křesťanstvím.   Kdo   však  touto   cestou  nekráčí,   ten
bloudí po bezcestí a zlého základu užívá.   Sláva budiž slitováním
Otce i Syna i Ducha svatého na věky! Amen.
Homilie XXVIII.
Hříchem zapustlou roli duše kterak Kristus obdělává.
1. Duše hříchem zapustla; 2. běda zapustlé! 3. Kristus slitovay se nad ní jal se vzdělávati ji. 4. Duchovní oko její hříchem bylo zatemněno, 5. ale Duchem svatým byvši osvícena poznává ženicha svého Krista a láskou k němu zaněcuje se. 6. Proroci jej předpovídali, Jan Křtitel naň prstem ukazoval a apoštolé 7. pomáhají mu konati dílo vykupitelské; avšak království Boží není pouhé kázaní, ale moc a působení Ducha sv.
1. Jako Bůh před časy rozhněvav se na Židy vydal Jerusalem nepřátelům, aby vyvrátili jej, a jako panovali nad nimi, kteří nenáviděli je, a nebylo tam více ani svátku, ani oběti: tak i roz-
1) Viz XXV. 1. pozn.

hněvav se na duši, že přestoupila přikázaní, vydal ji nepřátelům, daemonům a vášním; ti pak ji svedli a dokonale porušili; i nebylo tam již více svátku, a kadidla a obětí neposýlala Bohu, ježto cesty jejího poznávání byly plny strašné zvěře a plazové, duchové nepravosti, hnízdili v ní. A jako v domě, v němž hospodář sám nepřebývá, nastává tma a dům bývá nevážen, haněn a znesvářen nečistotou a neřestí: tak i duše, v níž Pán neslaví plesy s anděly svými, naplňuje se temností hříchu a hanbou náruživostí a nectí všelikou.
2.	Běda cestě, jestliže po ní nikdo nechodí, aniž slyšeti jest
hlasu lidského,  protože stane  se rejdištěm zvěře divoké!   Běda
duši, nechodí-li v ní Pán a hlasem-li svým nevyplašuje z ní du-
chovní  šelmy  nepravosti!   Běda  domu,   jestliže  v  něm   nebydlí
hospodář! Běda roli, nemá-li rolníka, jenž by ji obdělával!   Běda
lodi, nemá-li kormidelníka; nebo  zmítána jsouc vlnobitím a bouří
mořskou, zahyne!   Běda duši, nemá-li při sobě pravého kormidel-
níka, Krista, protože octnuvši se na moři kruté temnosti a zmítána
jsouc vlnami vášní a stíhána bouří duchů zlých  konečně  zahyne!
Běda duši, nemá-li, kdo by ji pilně obdělával, nemá-li Krista, aby
mohla  vydávati dobrého ovoce Ducha;   poněvadž pusta jsouc a
plna trní a hloží konečně jiného ovoce nevydá,  než že bude spá-
lena ohněm! Běda duši, nepřebývá-li v ní pán její Kristus, poněvadž
pusta jsouc a plna zle vůně náruživostí, stává se rejdištěm nepra-
vosti !
3.	Jako zajisté rolníku, když jde vzdělávat roli, vzíti jest
náčiní a oblek k dílu tomu náležitý: tak i Kristus, král nebeský
a rolník opravdový, když přišel k člověčenstvu nepravostí spusto-
šenému, oblékl se v tělo a jako nástroj kříž nesa obdělával  duši
spustlou a vyplenil z ní trní a hloží duchů zlých a vyplel koukol
hříchu  a všelikou trávu nepravostí jejich spálil ohněm; a když
tak ji obdělal dřevem kříže, vysázel v ní překrásný ráj Ducha, všeliké
ovoce sladké a žádoucne vydávající hospodáři svému Bohu.
4.	A jako v Aegyptě, když nastala třídenní tma, syn neviděl
otce a bratr bratra a přítel přítele věrného, ježto tma pokrývala
je: tak i když  Adam  přestoupil přikázaní  a výpad z prvé  slávy
své  v manství  ducha tohoto  světa  se dostal  a  záslona mrákoty
na duši jeho připadla, počínajíc od něho až na posledního Adama
na Krista, žádný nezřel pravého  otce nebeského,  ani dobrotivé  a
laskavé matky, milosti Ducha, ani sladkého i přežádoucího bratra,
Pána, ani milých a věrných svých, andělů svatých,  s nimiž by se
byl těšil a plesal.   Avšak nejen až po posledního Adama, ale i
2.	
138     XXVIII. 5—7. Jest jí ženichem a beránkem, jenž hřích snímá.
nyní ještě pokryti jsou mrákotou hříchu všichni, jimž ještě nevzešlo slunce spravedlnosti, Kristus, jimž ještě oči duše neotevřely se, ač osvíceny byly světlem pravým, ježto v nich působí zlé žádosti, ježto jsou pod pokutou a nemají očí, kteréž by spatřovaly Otce.
5.	Nebo toto má věděti každý, že jsou ještě oči vnitrnější
očí těch, a sluch vnitrnější sluchu tohoto. A jako tyto oči smyslné
zří a poznávají tvář přítele aneb milého:  tak i oči duše hodné   a
věrné jsouce duchovně osvíceny světlostí božskou spatřují a po
znávají opravdivého přítele a ženicha nejsladšího a veležádoucího,
Pána,   ježto  duše   osvícena  bývá  Duchem  vší  poklony hodným.
A.  tak   spatřujíc  duchovně • žádoucí,   jedinou   a  nevypravitelnou
spanilosť, tu raněna bývá láskou božskou a uzpůsobena ke všeliké
ctnosti Ducha, a takto nabývá neomezené a nehynoucí lásky k Pánu,
jehož tolik žádala. Co tedy blaženějšího jest nad onen hlas Janův
odvěčný, když ukazuje na Pána před ním stojícího dí (Jan 1,29.):
„Ejhle Beránek Boží, jenž snímá hřích světa!"
6.	Věru „mezi rozenci žen není nikdo větší nad Jana Křtitele"
(Mat. 11,11.); nebo s ním přišlo naplnění prorokův. Oni sice všichni
prorokovali o Pánu,   zdaleka ukazujíce přijdoucího; ale on pro
rokuje o Spasiteli ukázal jej před  očima volaje a říkaje: „Ejhle
Beránek Boží!" Což to byl hlas sladký a líbezný,  an ihned uka-
zoval toho, jejž ohlašoval! Větší nad Jana mezi rozenci žen není
nikdo; „ale nejmenší  v království nebeském větší jest nežli on".
Apoštolé, jenž shůry z Boha  zrozeni jsou,  jenž přijali prvotiny
Utěšitele Ducha, ti za hodné uznáni jsou, aby spolu s Pánem byli
soudci a spolu s ním trůnili  (Mat. 19, 28.), ti stali se vykupiteli
lidu. Při nich  to nalezneš,  že rozdělují moře zlých mocí a jím
vedou   duše věřící;  při nich nalezneš, že jako vinaři obdělávají
vinný kmen duše; nalezneš je jako družby zásnubu jící duše Kristu:
„zasnoubilť jsem vás", vece [Pavel]  (II. Kor. 11, 2.),   „jednomu
muži"; shledáš je, ani dávají živobytí za lidi, a zkrátka shledáš
je, ani rozmanitými a rozličnými způsoby Duchu slouží.  Tu tedy
máš toho malého, jenž větší jest Jana Křtitele.
7.	I jako   oráč  spřežením volů zemi vzdělává: tak i Pán
Ježíš, rolník výborný a opravdový,  dva a dva  apoštoly  spřáhl  a
vyslal,   aby jimi vzdělal roli těch,  kteří by uposlechli a v pravdě
uvěřili. Ale i to hodno je připomenouti, že království  Boží a ká-
zaní apoštolské nezáleží  v pouhém slovu, jež   třeba   slyšeti, jako
když někdo  zná  se v řeči a jiným  vypravuje,  ale že království
záleží v moci a působení Ducha.   Toho zkusili i synové Israelští:

XXIX. 1. 2. Bůh dává milosť svou, jedněm bez Loje, jin. po dlouh. záp.   139
ustavičně písmem se obírajíce a zdánlivě o Pána se starajíce pravdy samé nepřijali, ale dědictví to jiným přepustili; a tak i ti, kteří jiným slova Ducha vypravují a sami slovo v moci své nedrží, dědictví postupují jiným. Sláva Otci i Synu i Duchu svatému na věky!   Amen.
Homilie XXIX.
Bůh rozličně rozdává milosti své z příčin důvodných.
1. Bůh rozličně rozdává milosti své: jedněm hned z počátku, 2. jiným pak po dlouhém teprv boji a zápasu; obé, aby zkoumal člověka a 3. roznítil v něm tím větší horlivost; 4. pročež i člověk svědomitě zkoumati má, ve které ctnosti by ještě pozadu byl, 5. tím více pak roztoužiti se po Bohu, jenž 6. co slíbil splní a každého souditi bude podle míry milostí udělených, a 7. prohlédati jedině k odplatě věčné.
1.	Moudrosť Boží neskončená jsouc a nepochopitelná způso-
bem nepochopitelným a nevystižitelným rozmanitě rozdává mi-
losti své  mezi pokolení lidské,  aby zkoušela  vůli svobodnou a
zjevili se ti, kdož ho z celého srdce milují a všeliké nesnáze a vše-
liká  protivenství  pro  něho   podstupují.   Jedněm   milosti a  dary
Ducha svatého vstříc vycházejí; ti pak jak mile věrou a modlitbou
k nim přistoupili,  žijí někdy ve světě bez trudů,  potu a klopot;
avšak nedává Bůh milosti své nadarmo, ani nevčasně ani nahodile,
alebrž  podle  moudrosti   své  nevýslovné  a  nepochopitedlné,  aby
zkoumal úmysl a svobodnou vůli těch,  jimž se milosti Boží tak
rychle  dostalo,   zdali  poznali  dobrodiní a  laskavosti i sladkosti
Boží v té míře,  v jaké  se jim bez vlastního přičinění milosti té
dostalo.   Byvše jí pak hodni uznáni povinni jsou najevo dávati
své úsilí, svůj běh a zápas a ovoce lásky pocházející z vůle a před-
sevzetí a dávati  odvetu za dary Boží,  to jest oddávati se lásce
Páně zúplna, toliko jeho vůli plniti a všeliké žádosti tělesné od-
říkati se dokonale.
2,	Jiným pak, ač byli již svět ten opustili a podle evangelia
věku tohoto  se  odřekli, ač na modlitbách a postech stále  trvají,
všelijak se přičiňují a všech  ostatních  ctností  dbalí jsou,  nedává
Bůh ihned své milosti,  útěchy a plesání Ducha,  dlouho odkládaje
a zadržuje   daru  svého.    A toto rovně  zase nečiní nadarmo,   ani
nevčasně, ani nahodile, alebrž podle moudrosti své nevýslovné, aby

140   XXIX. 3—5.  Aby člověka zkoumal a roznítil v něm horlivost.
zkoumal svobodnou vůli jejich a viděl, zdali za věrného a pravdomluvného drží Boha, jenž přislíbil, že dá prosícím a otevře dvéře života tlukoucím, aby viděl, zdali ti, kdož slovu jeho 'Opravdově uvěřili, také až na konec setrvají důvěrně a snažně, prosíce a hledajíce, či snad v neštěstí zmalomyslněvše se odvrátí, a pozbyvše víry a naděje stanou se nedbalí a nesetrvají až na konec, že bylo odkládáno a vůle a předsevzetí jejich na zkoušku vzato.
3.	Komu se milosti tak rychle nedostává, ten tímto odkladem
a opožděním Božím více se rozněcuje a více se roztouží po statcích
nebeských a co den více přičiňuje toužebnosti a snahy,   běhu a
zápasu i všeliké ctnosti,  více hladu a žízně po   dobrém,  nic ne-
malátněje myšlénkami  nepravosti,  kteréž v duši jeho  přebývají,
aniž zvrhnouti se dávaje k nedbalosti, netrpělivosti a zoufání, aniž
odkládáním  Božím se   zastíraje  oddává se  lenosti pomýšleje asi
takto:    Ať dosáhnu milosti Boží kdykoli, a tak nepravostí sváděn
bývaje k nedbalosti. Ale čím déle Pán prodlévaje odkládá a zkouší
víru a lásku vůle jeho, tím bystřeji a úsilněji má člověk bez ustání
a bez unavení hledati daru Božího, ježto jednou uvěřil a ujal dů-
věru, že beze lži a pravdomluvný je Bůh, jenž zaslíbil uděliti mi
losti své těm, jenž ji u víře žádají až na konec ve vší trpělivosti.
4.	Duše věřící zajisté  mají Boha   za věrného i pravdivého
i „zpečeťují, že pravdomluvný je" podle slova pravdivého (Jan 3, 33.).
A tudíž ony důsledně spravujíce se řečenou věrou svou soudí samy
sebe, seč jsou, v čem by asi ještě byly pozadu, zdali v horlivosti či boji,
přičinlivosti, víře,  lásce, či ctnostech ostatních. A když všemožně
se tak byly posoudily všelikou zevrubností a svědomitostí, tu pak
usilují a přičiňují se, aby zalíbily se Pánu, ježto jednou uvěřily,
že Bůh, jsa pravdomluvný, neodepře jim daru Ducha, jestliže až
na konec se vší horlivostí setrvají ve službě jeho a v očekávání,
ale že za hodný uznány budou milosti nebeské,   ač ještě v těle
žijíce, a že dojdou života věčného.
5.	A tak obracejí celou lásku svou k Pánu, odříkají se všech
věcí, neočekávají leč jeho s velikou toužebnosti, lačností a žízní,
nadějí se ustavičně občerstvení  a útěchy milosti, nehledají útěchy
a odpočinutí  v nižádné  věci   světské  a   váží  se   dobrovolně;   ale
hmotným myšlénkám stále odpírajíce   očekávají  pomoci a přispění
jedině od Boha, poněvadž duším, jež takovou úsilovnosť, rozhodnost
a shovívavost jeví,  Pán tajně přítomen jest  a pomáhá., je ochra-
ňuje a u všelikém skutku šlechetném podporuje.    A byť se i při-
čiňovaly a snášely protivenství, byť i pravdu poznávaly a osvíceny
byty)   předse ještě neobdržely  milosti Ducha a občerstvení daru

XXIX. 6.7. B. co slíbil splnil, soud. bude sprav.; ty pak sebe zkoumej.
nebeského a nepocítily ho měrou svrchovanou pro nevyslovitelnou moudrosť Boží a nevypravitelné soudy jeho, an duše věřící rozličně zkouší a k lásce prohledá, kteráž z dobré vůle a pevného předsevzetí pochází. Neboť svobodné předsevzetí a láska dobrovolná a ochotnosť činiti všecka svatá jeho přikázaní, seč síly jsou, i ta mají své meze, svou míru a váhu. A duše, které tak naplnily míru lásky a povinnosti své, hodný bývají usouzeny království a života věčného.
6.	Bůh zajisté spravedlivý jest a spravedliví jsou  soudové
jeho, a není při něm přijímání osob; alebrž soudě každého podle
míry darů buď tělesných buď  duchovních, buď poznání buď  roz-
umu  buď soudnosti, ježto Bůh rozličnou  měrou v  přirozenosti
lidské uložil, hledati bude při něm ovoce ctnosti a odplatí každému,
jak zasloužil, podle skutkův jeho, a „mocní mocně pokutováni budou,
an chatrný hoden jest slitování"   (Kn. moudr. 6, 7.);   a Pán dí
(Luk. 12, 47. n.): „Služebník, který poznal vůli Pána svého a ne
připravoval se a nečinil podle vůle jeho,  bude  bit mnohými ra-
nami;  který pak nepoznal a věci trestu hodné činil,  bude méně
bit.   Nebo od každého, komu jest mnoho dáno,  bude mnoho po
žádáno; a komu mnoho poručili, od toho více požádají".   Poznání
pak a rozumění rozličně rozuměj buďto podle milosti a nebeského
daru Ducha,   buď podle přirozeného vývoje rozumu a soudnosti
i dle návodu písem svatých;  neb od každého požadováno bude
ovoce ctnosti podle míry darův, jichž se mu dostalo od Boha, buďto
přirozených buď z milosti Boží udělených.   Protož i každý člověk
je bez výmluvy před Bohem v den soudný. Neboť podle toho, jak
kdo poznal ovoce víry a lásky a všeliké ctnosti jemu udělené, bude
na něm žádáno odvety z pevného předsevzetí a dobré vůle, buďto
že slyšel, buďto že nikdy slova Božího neslyšel.
7.	Duše zajisté věrná a pravdy milovná prohlédajíc ke statkům
věčným, jež uloženy jsou spravedlivým, a k nevýslovnému dobro
diní nastávající milosti Boží,  sebe samu a svou přičinlivosť, práci
a  namáhání  za nehodný pokládá  nevýslovných  zaslíbení Ducha.
Toť jest ten „chudý duchem", jehož Pán blahoslaví; toť ten, jenž
lační a žízní  po  spravedlnosti  (Mat.  5,  3.);  toť  ten  zkroušený
srdcem. Kdož takové jeví předsevzetí, horlivosť, práci a toužebnosť
po ctnosti a v tom setrvají až na konec, ti mohou v pravdě dojíti
života a království věčného.    A protož žádný z bratří  nad bratra
svého se nepozdvihujž,  aniž nepravostí sveden byv upadej v po
chlebné o sobě domnění: Hle, mně se již dostalo daru duchovního;
neboť nesluší na křesťany takové smýšlení.  Ty zajisté nevíš, co mu
6.	

142
XXX. 1. Duševní obrod počíná poslouch. slova B,
přinese den zítřejší, aniž ti známo jest, jaký bude konec jeho a jaký tvůj. Ale každý měj pozor sám na sebe, suď vždycky vlastní svědomí své a zkoumej dílo srdce svého, jakou horlivostí a jakým zápasením mysl jeho se nese k Bohu. A maje na zřeteli dokonalý cíl pravé svobody, bez náruživosti a odpočinutí ducha běžiž bez ustání a bez umdlení nezakládaje si na žádném milodaru ani na žádné spravedlnosti. Sláva a poklona budiž Otci i Synu i Duchu svatému na věky!    Amen.
Homilie XXX.
O znovuzrození z Boha.
1. Duševní obrod člověka počíná se posloucháním slova Božího, 2. kteréž jest semenem nového života zjednaného smrtí Kristovou. 3. Kristus chce, aby všickni obrodili se, t. j. aby Duch obživoval duše jejich. 4. V člověku duševně se ohrožujícím Kristus takořka maluje obraz svůj; 5. bez znaku toho nelze duši vejíti do života věčného. Duše nemajíc v sobě Ducha sv. jest jakoby mrtva; 6. proto třeba vzývati Krista, aby nám dal Ducha sv., kterýž nás bezpečně dochová ke dni souduému. 7. Pád Adamův označen i člověkem, jenž cestuje z Jerusalema do Jericha upadl mezi lotry, i 8. Lazarem; pád ten i nám zasadil ránu, již nemůže zhojiti leč jediný Kristus. 9. Lékař ten sám tluče na dvéře srdcí našich;  nuže otevřemež tnu, aby nás vyléčil a uvedl do
města věčného.
1. Ti, kteří slyší slovo Boží, mají také účinek slova prokazovati na duších svých; neboť slovo Boží není slovo prázdné, ale má v sobě sílu působivou, kteráž v duši působí; a proto slově také dílem, aby nalezeno bylo i dílo v těch, kteříž je slyší. O, by tedy Pán působil dílo pravdy v posluchačích, aby slovo plodným shledáno bylo v nás. Nebo jako stín jde před tělem, stín pak ukazuje k tělu a pravda je tělo: tak i slovo jest jakoby stín pravdy Kristovy. Slovo pak jde před pravdou. Otcové pozemští zplozují dítky z těla svého a z duše své ])>  a když se byly zrodily, vychovávají
1) Byl tedy sv. Makarius přívržencem generatianismu, jemuž první učil Tertullian ve spise „De anima" c. 27. za doby své montanské sepsaném; učení tomu přál i Rufin (Hieron. adv. Rufin. II. 8.) a Apollinariovci, a jakkoli později utuchlo, za naší doby částečně obnovili je Klee (Kath. Dogmatik II. str. 304. n.), Berlepsch (Anthropologiae christ. dogmata etc, str. 60. n.), Oischinger (System d. christl. Philosophie, 2. vyd. str. 214. n.), Fro-schammer (Uiber den Ursprung d. menschl. Seolen, str. 170. n.) a j.

XXX. 2—4.  Kr. smrtí svou všechny obroditi žádá k obr. svému.   143
je s velikou snažností a péčí jakožto dítky své, až by byli z nich muži dokonalí, následníci a dědicové. Neboť od jakživa otcové po tom touží a tam čelí všecka jejich snaha, aby zplodili děti a měli dědice, a nemají-li dítek, bývají zajisté v zármutku a bolesti veliké a naopak, když se jim narodí, mívají radosť a radují se s nimi též příbuzní a sousedé.
2.	A tak i Pán náš, Ježíš Kristus, pečliv jsa  o spasení lid-
ské, všeliké opatření učinil a všelikou píli na to vynaložil hned
od počátku skrze praotce, patriarchy,  zákon i proroky; konečně
přišel i sám a nedbaje potupy kříže podstoupil  smrť.   A všecko
toto jeho úsilí a snažení směřovalo k tomu,  aby sám ze sebe, ze
své přirozenosti, zplodil dítky z Ducha, ježto laskavě tomu chtěl,
aby znovu zplozeny byly z jeho božství.   A jako otcové nemající
dítek bývají zarmouceni: tak i Pán miluje pokolení lidské jakožto
obraz svůj, chtěl zploditi je z vlastního semene svého božského.
Jestliže  tedy  někteří  nechtějí   dojíti   takového   zplození,   jestliže
nechtějí zplozeni býti z lůna Ducha Božího, tu Krista jímá veliký
zármutek, jelikož pro ně tolik trpěl a podstoupil, aby je spasil.
3.	Chce zajisté Pán, aby všichni lidé obrodu  toho stali se
účastni; neboť umřel za všechny a všechny k životu povolal. Jest
pak život znovuzrození z Boha; neboť bez toho nelze,   aby duše
žila, jakož dí Pán (Jan 3, 3.): „Nenarodí-li se kdo znovu, nemůže
viděti  království  Božího".   Naproti  tomu  pak  ti, jenž uvěřivše
Pánu přicházejí k němu a tohoto znovuzrození docházejí, způsobují
radosť a veliké plesání v nebesích rodičům svým, kteříž je zplodili.
Všickni zajisté andělé a mocnosti svaté radují se nad duší, která
zrozena jsouc z Ducha duchem učiněna jest.    Toto zajisté tělo
jest podobenství duše, duše pak jest obraz Ducha; a jako tělo
bez  duše je mrtvo ničeho konati nemohouc: tak duše bez duše
nebeské, bez Ducha Božího, mrtva jest a nezpůsobná ke království,
aniž může bez Ducha konati, co Božího jest.
4.	Již pak jako malíř hledí ustavičně na tvář královu a pak
maluje, a když obličej krále k němu jest obrácen a hledí na malíře,
tu on obraz maluje snadně a čistě; ale kdyby král obličej odvrátil,
tedy malovati nemůže, poněvadž nemá oči na malíře upřeny: touž
měrou i převýborný  malíř Kristus  v těch,  kteříž  v něho věří a
mají stále naň oči upřeny, snadno vymaluje podle  obrazu svého
člověka nebeského; z Ducha svého, z podstaty nevýslovného světla
svého vymaluje podobu nebeskou a dá jí pak dobrého a vzácného
ženicha jejího. Jestliže by však někdo ustavičně naň nehleděl, vším
jiným pohrdaje, zajisté nevymaluje Pán obrazu jeho ze světla svého.
2.	
144   XXX. 5—7. Duše bez Ducha sv., jejž dává Kr., mrtva jest; pod. pádu Adam.
I máme tedy upřeně hleděti naň věříce v něj a milujíce ho, vším pohrdajíce a jeho se přidržujíce, aby vymaloval nebeský obraz a vytlačil ho v duších našich a my tudíž nosíce Krista v sobě života věčného byli účastni a dosáhli úplného ujištění a odpočinutí.
5.	Jako kdyby na zlatém penízi obraz králův nebyl vyražen,
peníz ten ani do obchodu přijíti by nemohl, ani vložen býti v po
klad královský, ale byl by pohazován: tak i duše nemá-li násobě
obrazu Ducha nebeského ve světle  nevýslovném, nemá-li Krista
na sobě vyobrazeného, nebude hoditi se do pokladů tam na hoře
a bude zavržena od obchodníků královských, od svatých apoštolů.
Neboť i ten, co pozván byl,  ale neměl obleku svatebního, vy
vržen byl  jako  cizinec  do temnosti zlé,  nemaje na sobě obrazu
nebeského (Mat. 22, 11. n.). Toto zajisté je znamení a znak Páně
vyražený na duších: Duch světla nevýslovného. A jako mrtvý ne
užitečný jest  a společnosti  lidské  pražádných  služeb   prokázati
nemůže — pročež jej ven z města vynesou a tam pochovají —:
tak i duše, jež nenosí nebeského obrazu  světla Božího,  kterýž
jest životem duše, jest jakoby bez ceny a hodná opovržení; bez
užitku pro ono město svatých je zajisté duše mrtvá, nemajíc v sobě
jasného Ducha Božího.   Neboť jako ve světě tom duše je život
těla: tak i ve světě věčném a nebeském Duch božství je život duše.
6.	A proto povinen každý, kdo jej hledá, věřiti a jíti k Pánu
a vzývati jej, aby od něho přijal Ducha Božího; neb ten je život
duše a Pán  proto  přišel,  aby skrze  něho  dal  duši  život  Ducha
svého; neboť vece (Jan 12, 35. 9, 4.): „Dokud máte světlo, věřte
v světlo". „Přichází noc, kdežto nemůžete dělati".   Kdo tedy již
zde  nehledal  a nenabyl života  duši  své,  božského   totiž světla
Ducha,  ten vycházeje z těla již vyloučen jest v neblahá místa
temnosti a nevejde do království nebeského, maje v pekle konečný
podíl svůj s ďáblem a s anděly jeho.   A jako zlato nebo stříbro
v oheň byvši uvrženo stává se čistější a vytříbenější a nic je ne
může  změniti,  jako   dříví  nebo plevy, jelikož všecko vůkol sebe
požírá,   neboť  všecko   zahoří:  tak   ani  duše,   obcuje-li   v  ohni
Ducha a ve světle božském, od žádného ducha zlého ničeho neutrpí.
A když by pak i něco zlého  k ní se přiblížilo, pohlceno bude od
nebeského   ohně  Ducha.   Aneb jako ptáče, když bylo vzletělo do
výše, je bez starosti, ježto nic se nebojí ani ptáčníkův ani zvěře
dravé; neboť jsouc tam ve výši všem se posmívá: tak i duše jak
mile nabyla perutě Ducha a vzletěla do výší nebeských,  vyvýšena
jest nade všecko a všemu se směje.
7.	Onen  Israel podle  těla  dolem  prošel skrze  moře,  když

145
XXX. 8. 9. Kristus jediný lékař duší našich.
Mojžíš je byl rozdělil; opravdoví však synové Boží kráčejí na povrchu po hořkém moři mocností zlých; neboť tělo i duše jejich tály se domem Božím. V onen den, když upadl Adam, Bůh přišed procházel se v ráji a vida Adama, tak říkaje, zaplakal a pravil: Z jaké to blaženosti jaké vzbudil jsi sobě neštěstí! Z jaké to slávy jakou odnášíš hanbu! Jakou jsi nyní tmou zahalen! Jak škaredé podoby! Jak nahnilý! Z jaké to světlosti jaká tě mrákota pokryla! 1) — Věru když byl Adam padl a Bohu odumřel, plakal nad ním tvůrce, plakali andělé, všecky mocnosti, nebesa, země a všecka stvoření naříkala nad smrtí jeho a pádem; neb toho, jenž byl jim dán za krále, toho viděli nyní učiněného otrokem moci protivné a nešlechetné. V temnosť oblékl duši svou, v temnosť trpkou a zlou; neboť vládl jím panovník temnosti. Toť byl ten raněný od loupežníkův, an cestoval z Jerusalema do Jericha a jejž polomrtvého opustili.
8.	I Lazar, jehož Pán vzkřísil, an byl již pln zlého  puchu,
tak že nikdo nemohl se přiblížiti k hrobu jeho, i ten byl obrazem
Adama  napáchlého   smradem  velikým   a  pokrytého  mrákotou   a
temností. Avšak ty, když slyšíš o Adamovi, o zraněném a o Lazaru,
netěkej myšlením svým jako po horách, nýbrž vstup uvnitř v duši
svou, ježto i ty tytéž rány, tentýž smrad a touž mrákotu na sobě
nosíš. Neboť všichni jsme synové rodu zatemnělého a všichni téhož
zlopuchu jsme účastni. Touž pohromu, již on utrpěl, i my všichni
utrpěli jsme, jenž ze semene Adamova pocházíme: taková pohroma
přihodila se, jak Isaiáš dí (1, 6.)2):   „Není to rána ani jizva ani
vřed zanícený; i nelze přiložiti obkladek, ani přičiniti oleje, ani
učiniti obvazek".   Takto zraněni jsme byli ranami nezhojitelnými
a jediný Pán může zhojiti nás. Proto zajisté on sám přišel, poněvad
žádný z praotcův  ani zákon sám ani proroci nás vyléčiti nemohli.
On pak sám přišed vyléčil onu ránu duše nezhojitelnou.
9.	Nuže tedy přijměmež Boha a Pána,   opravdivého  toho
lékaře, jenž jediný mocen jest uzdraviti duše naše a jenž tolik
pro   nás podstoupil.    On  zajisté ustavičně tluče   na dvéře srdcí
našich, abychom mu otevřeli a on vejda odpočinul v duších našich,
abychom umyli a pomazali nohy jeho a on si u nás příbytek učinil.
Neboť onde (Luk. 7, 44.) domlouvá Pán tomu, jenž  mu byl nohy
neumyl; a opět jinde (Zjev. 3, 20.) dí: „Aj stojím u dveří a tluku;
jestliže kdo uslyší hlas můj  a otevře mi dvéře, vejdu k němu".
1) Srov. IV. kn. Esdr. 7, 18. n. 2) Smyslem poněkud změněným.

146

XXXI. 1. 2. Třeba proměniti srdce a sebrati mysl svou.

XXXL 3. 4. Pán přijd a ospravedlní duši naši.

147

Vždyť proto on tolik trpěl a podstoupil, vydal tělo své na smrť a vykoupil nás z poroby, aby přijda do duše naší učinil si v ní příbytek. Protož i praví Pán k těm, jenž při soudu stojíce na levici spolu s ďáblem odkázáni budou do pekla (Mat. 25, 42. 43.): „Hostem jsem byl a nepřijali jste mne; lačněl jsem a nedali jste mi jísti; žíznil jsem a nedali jste mi píti". Neboť jeho pokrm a nápoj, jeho oblek, příbytek a odpočinutí jest v duších našich. Ustavičně tedy tluče chtěje přijíti k nám. Nuže tedy přijměmež ho a uveďmež ho do vnitra svého, poněvadž i náš pokrm, život a nápoj, ba i život věčný on sám jest. Která pak duše jej nyní nepřijme u vnitru svém a neposkytne mu odpočinutí, či raději, která sama u něho nedojde odpočinutí, ta nemá dědictví v království nebeském spolu se svatými, aniž může vejíti v město nebeské. Ty pak, Pane Ježíši Kriste, uveď nás do něho, abychom velebili jméno tvé s Otcem a Duchem svatým na věky! Amen.
Homilie XXXI.
O pravé zbožnosti.
1. Věřící povinen proměniti srdce a 2. sebrati mysl svou 3. rozhodně a opravdově, má-li k němu Pán přijíti a spojiti se s ním; 4. ten pak mu bude všecko ve všem, kdežto bez něho nelze dojíti spravedlnosti. 5. Nuže přinesme ž Bohu v zápal všecko smýšlení své a on si vzbuduje v nás stánek svůj. 6. Zkoušej sebe každý, zdali se mu dostává zbožnosti pravé či toliko zdánlivé.
1.	Věřící   povinen jest prositi Boha,  by přejinačil vůli jeho
proměněním srdce, kteréž by z hořkosti v sladkosť se proměnilo;
povinen jest připomínati sobě, jak uzdraven byl slepec a podobně jak
ona žena krvotoká dotknuvši se třapce roucha Páně zdraví nabyla,
jak přirozenost lvův okrotla a přirozenost ohně pohasla. Bůh za
jisté je dobro svrchované, k němuž všecku mysl, všecky myšlénky
své sebrati máš,   nic jiného na mysli nemaje,  než jedině k němu
prohlédaje a naň čekaje.
2.	Budiž tedy duše tvá jako matka,  jež svolává své dítky
roztoulalé,   kárejž   a napravujž  myšlénky své  hříchem rozplašené
a uvádějž je v příbytek těla svého, očekávajíc Pána bez ustání na
postech  a modlitbách,   až  by  přišel a ji opravdově ushromáždil.
Poněvadž však co nastati má,  před ní skryto je,  důvěřujž se tím
více, majíc všecku naději v kormidelníku svém, a pomni, kterak

i Rahaba, ač bydlela mezi cizími národy, věřila Israelským a byla mezi ně přijata, Israelité však láskou svou po Egyptě se obraceli. Jako tedy Rahabě nic nebylo na škodu, že bydlela mezi národy cizími, anobrž víra ji přičeledila Israeli: tak nic neuškodí hřích těm, kteří u víře a naději očekávají vykupitele, který přicházeje mění myšlénky duše a činí je božskými, nebeskými, dobrými a učí duši pravému, neroztržitému a spořádanému modlení. „Neboj se", vece (Is. 45, 2), „já před tebou půjdu a hory srovnám, brány měděné potru a závory železné zlámu"; a opět dí: Mějž se na pozoru, aby slovo skryté v srdci tvém nestalo se nepravostí; neříkej v srdci svém: Národ ten velký a mocný jest 1).
3.	Nezmalátníme-li a nedáme-li  potravy zlým a nezřízeným
myšlénkám nepravosti,  nýbrž potáhneme-li mysl rozhodnou vůlí
svou a přinutíme-li myšlénky své k Pánu: tu zajisté Pán zavítá
k nám pro dobrou vůli svou a opravdově nás k sobě sebéře; nebo
všecko zalíbení se, všecka služba naše záleží v myšlénkách.  I snaž
se tedy zalíbiti se Pánu a očekávej ho vždy u vnitru svém hledaje
ho v myšlénkách svých a nutě a nabádaje vůli a úmysl svůj, aby
vždycky čelily k němu.   Viz, jak k tobě přichází a příbytek sobě
činí u tebe!   Nebo čím úsilovněji ty mysl svou sbíráš,   abys ho
hledal, tím více on sám puzen bývá svou slitovností a dobrotivostí,
aby přišel k tobě a tebe utěšil.   Stojí on zajisté před tebou a po-
zoruje tvou mysl, tvé myšlénky i žádosti, a zkoumá, jak jej hledáš,
zdali z celé duše své, či váhavě a nedbale.
4.	A když uvidí, že hledáš ho snažně, tedy se ti zjeví a ukáže
zřejmě, udělí ti pomoci své, zjedná ti vítězství a vyrve tě z rukou
nepřátel tvých.  Neboť uzřev prvé, jak ty jej hledáš a jak vší svou
tužbou  neustále jej očekáváš,  naučí tě a udělí ti pravé modlitby
pravé lásky, jíž on jest sám, jenž v tobě jest vším : rájem, stromem
života, perlou, korunou, stavitelem, rolníkem, trpným a netrpným,
člověkem, Bohem, vínem, vodou živou, beránkem, ženichem, bo-
jovníkem, zbrojí a zbraní, všecko ve všem, Kristus.   A jako ne
mluvně neumí opatřiti a ošetřiti se,  nýbrž  hledí jedině k matce
a pláče, až tato nad ním se slitujíc je vezme:   tak i duše  věřící
vždy jen v jediného Pána doufají všelikou spravedlnosť jemu .při-
pisujíce.   Neboť jako bez keře vinná ratolesť vadne:  tak i ten,
kdo by bez Krista chtěl býti ospravedlněn.  Jako vrah je a zloděj,
„kdo nevchází dveřmi, ale jinudy vstupuje" (Jan 10, 1.): tak i ten
jenž by sám sebe ospravedlniti chtěl bez toho, jenž ospravedlňuje
1) Podle V. Mojž. 7, 17.

148   XXXI. 5. 6. Obětuj Bohu všecko smýšl. své a zkoumej zbožnost svou.
5.	Vezměmež tedy  toto tělo své,  vzdělejmež z něho oltář,
položme naň všecko smýšlení své a prosme Pána, aby seslal s nebe
oheň neviditedlný a veliký a zapálil oltář ten se vším, co na něm
jest, i aby padli všichni obětníci Bálovi, jižto jsou mocnosti pro
tivné;   pak uzříme déšť duchovní  jako stopu lidskou,  an přichází
v duši naši a naplní se při nás zaslíbení Boží, jakož řečeno u pro
roka   (Am.  9,  11.)   „Vzbudím   a  zase  vzdělám  stánek   Davidův,
kterýž klesl, a  to,   co   se  bylo zbořilo,   opravím";   aby Pán duši
naši,   ana tráví v noci a mrákotě, v opilství nevědomosti,  osvítil
vlastní dobrotivostí svou a ona pak vystřízvěvši kráčela již bez
poklesků,  díla dne a života konajíc.    Neb odkud duše bére svou
potravu, odtud i obživuje se, buď z tohoto světa, buď od Ducha
Božího;  anobrž Bůh sám živí se,  žije,  odpočívá a obcuje [v ní|.
6.	Ostatně  každý, kdo chce, může se sám zkoušeti,  čím se
živí,  kde žije' a na čem stojí,   aby, když se tak byl pozoroval a
zevrubného úsudku o sobě nabyl, dokonale se oddal toužebnosti po
dobrém.   Dále pak,  když se modlíš, měj pozor na sebe a všímej
si myšlének svých a všeho, co se v tobě děje, odkud to pochází,
zdali od Boha  neb od protivníka,  a kdo asi donáší srdci tvému
potravu, zdali Pán aneb knížatstva světa tohoto.   A když, ó duše,
takto  jsi se zkusila a poznala,  pros Pána  usilovně  a toužebně

0	potravu  nebeskou,   o vzrůst a působení Kristovo  dle toho,  co
povědíno jest (Fil. 3, 20.):   „Ale naše obcování v nebesích jest",
a to pak nikoli v obraze a podobenství, jak někteří se domnívají;
nebo lile mysl a smýšlení těch, kteří jen podobu zbožnosti mají,
rovná se světu.   Viz zmítání a kolísání  se  vůle jejich,  nestálou
jejich mysl,  bázlivosť a strach,  jakož povědíno (I. Mojž. 4, 12.):
„V ouzkosti a třesení budeš na zemi", pro nevěru  a zmatek ne
stálých myšlének jejich,  jimiž po tolik časů zmítáni jsou,  jakož
jiní lidé všickni.  Takoví arci toliko podobou, ale nikoli smýšlením,
toliko   tělesnou jakousi  správností   člověka zevnějšího  liší se od
světa, srdcem pak a myslí ještě světem těkají, ještě spoutáni jsou
vazbami zemskými a starostí neužitečných, ještě nenabyli nebeského
pokoje v srdci svém, jakož dí apoštol (Kol. 3, 15.):   „Pokoj Boží
vítěziž v srdcích vašich",  kterýžto spravuje a obnovuje mysle vě-
řících v lásce k Bohu a bratřím všem.   Sláva a poklona budiž Otci
1	Synu i Duchu svatému na věky!   Amen.

XXXII. 1. 2. Čemu se učíme z rozmanitosti v přírodě.	149
Homilie XXXII.
Příroda a milost i utrpení, všecko slouží křesťanu k zdokonalení.
1. Ač veliká je v přírodě rozmanitost, křesťané předse ještě jiným věcem vznešenějším učí se z, ní, ku příkl. 2. že zárodek slávy věčné již zde na světě opatřiti náleží, 3. že rozliční jsou stupňové slávy té i pod. 4. 5. Rovněž i zákon starý obrazem byl nové úmluvy. 6. Toliko spojením s přirozeností Boží stává se člověk dokonalým: 7. nehody a protivenství odlučují ho od světa a 8. vedou k Bohu. 9. Nuže, oddejmež se Pánu, trpmež sním a 10. bojem cvičmež a zdo-konalujmež se za jeho pomocí. 11. I mezi křesťany málo těch, kteří by se mu
líbili dokonale.
1.	Jazykové ve světě jsou rozmanití; nebo každý národ má
svůj vlastní jazyk; avšak křesťané učí se i nyní řeči jedné a všickni
vychovávají se návodem jedné  moudrosti Boží a nikoli moudrosti
světa tohoto  ani moudrosti věku tohoto  pomíjejícího.   A jakkoli
křesťané obcují u prostřed těchto věcí stvořených, předse připadají
tu na jiné nové, božské, nebeské, slavné a tajemné, berouce k tomu
příčinu od těchto věcí viditelných.   Jsou rozdílní  druhové zvířat
krotkých, jako kůň a vůl: každé z nich má své vlastní tělo a
svůj vlastní hlas;  podobně jest i při zvířatech divokých: lev má
své vlastní tělo a svůj vlastní hlas; jelen podobně.] A tak i mezi
zeměplazy rozdílnosť veliká a mezi ptáky mnoho těl: jiné jest tělo
a hlas orlův a jiné tělo  a hlas bystroletce.    Tak jest i  v moři:
mnoho tam těl sobě vespolek nepodobných; a na zemi mnoho je
semen, ale každé símě má svůj vlastní plod.   I stromů je mnoho,
ale jedny jsou větší, druhé menší.   I při samém ovoci je veliká
rozličnosť; neboť každé má svou vlastní chuť. Rovněž i mezi byli
nami je veliký rozdíl: jedny slouží ke zdraví, jiné jen k libovůni.
Každý pak strom vynáší zvnitřka svého oděv svůj patrný:  listí,
květ  a  ovoce.   Podobně  i semena vynášejí z  nitra svého  oděv
svůj patrný; i samy lilie vynášejí zvnitřka svůj šat a ozdobují
trávu polní.
2.	Rovněž tak i křesťané, již hodni uznáni jsou nabyti zde
oděvu nebeského, mají jej trvale v duších svých.   A poněvadž od
Boha tak uloženo jest,  aby  rozpojeno bylo   toto  stvoření  a by
nebesa i země  pominula: tedy nebeský ten oblek, jenž odívá a
ozdobuje duši již od nynějška a jejž oni nabyli v srdci svém, i
nahá ta těla, jež vstanou z hrobů v onen den, kdy těla budou
vzkříšena, netoliko oděje, ale patrně i oslaví;  a toho daru, toho
1.	
150   XXXII. 3—5. Rozliční jsou stupňové slávy; St. Z. obrazem Nového.
obleku neviditelného a nebeského křesťané již od nynějška nabývají. A jako ovce a velbloudi našedše seno dychtivě a rychle se do té píce dávají, aby nažrali se té potravy, v čas pak hladu z bachoru ji zase vynášejí a přežívají a tak tím, co si byli uložili, obživují se: tak mají i ti, jenž nyní království nebeské sobě uchvátili a živi jsouce duchem potravy nebeské okusili, v čas vzkříšení všecko to již při sobě a bude ochranou a občerstvením všem údům jejím.
3.	Jakož jsme tedy pravili o rozličnosti  semen,  že mnoho
jich bývá do tétéž země zaseto  a že vydávají ovoce rozličné a
sobě vespolek nepodobné;  a rovněž  o stromech,   že jedny z nich
jsou menší, jiné  pak větší, a že tatáž země kořeny všech v sobě
drží: tak i obec nebeská, ač jedna jest,  členů má bez počtu, ale
každý svým vlastním způsobem slávou Ducha ozdoben jest. A jako
při ptácích oděv peří z těla vyrůstá, ale přes to  i u nich rozdíl
je veliký, jedni totiž při zemi poletují, jiní pak v povětří se vzná-
šejí; aneb jako obloha nebeská jedna jsouc mnoho  hvězd v sobě
obsahuje, jedny jasnější, jiné větší, jiné pak menší, ale všecky na
tétéž obloze upevněny jsou: tak i svatí v témž jednom nebi bož-
ství a v zemi neviditelné rozmanitě jsou zakořeněni.   Podobně
pak i myšlénky v témž jednom Adamu rozdílný jsou, ale Duch,
jenž   do   srdce přichází, působí jednu myšlénku a jedno  srdce;
neboť i nižší i vyšší tentýž Duch spravuje.
4.	Co medle značí zvířata s rozštípeným kopytem? Poněvadž
o dvojím paznehtě bezpečně běhají, jsou obrazem těch, jenž podle
zákona právě kráčejí.   Jakož pak stín těla od téhož těla jest, ale
službu těla konati nemůže; stín zajisté nemůže rány obvazovati,
podávati pokrm, nemůže mluviti, ale předse jest od těla, chodí
před ním a zjevuje přítomnost těla: tak i starý zákon je stín
nové úmluvy; stín pak věští pravdu,  ale službu Ducha nekoná.
Nemohl zajisté Mojžíš, tělem oděn jsa, vstoupiti  v srdce a odníti
špinavé roucho temnosti; jediný Duch z Ducha a oheň z ohně
ruší moc zlé temnosti.    Obřízka těla stínem zákona ukazuje, že
nastoupí pravé obřezání srdce, a křest zákonný stín jest věcí skuteč-
ných.   Onde zajisté obmýval tělo, zde pak mysl ukálenou očišťuje
a obmývá křest ohně a Ducha.
5.	Onde kněz mdlobou jsa obklíčen vcházel do svatyně, při-
nášeje oběť za sebe a za lid;  zde pak pravý velekněz Kristus
jednou vešel do stanu ne rukou lidskou udělaného a k oltáři vyso-
kému, hotov jsa očistiti ty, jenž ho prosí, a ukálené svědomí jejich;
neboť dí (Mat. 28, 20.):   „Já s vámi budu až do skonání světa".

XXXII. 6—7. Člověk dok. jen ve spoj, s přir. B.; nehody odluč. od světa.
Velekněz míval na prsou dva drahé kameny, a na nich byla jména dvanácti arciotců. Co se tu dalo, bylo též obrazem; neboť i Pán oblekl se dvanácti apoštoly a vyslal je jako blahověsty a kazatele celého světa. Tu vidíš, jak blížící se stín ukazuje k pravdě. Než jako stín nekoná služby, aniž uzdravuje neduhy: tak ani starý zákon rány a neduhy duše uzdraviti nemohl; vždyť sám neměl života.
6.	Dvě osoby spojené vykonají zajisté dílo dokonalé; tak je
i s dvěma zákony, člověk k obrazu a podobenství Božímu učiněn
jest, má dvě oči, dvojí obočí,  dvě ruce, dvě nohy; a měl-li by
náhodou jen jedno oko, neb jednu ruku, jednu nohu, nebude tuším
bez úhony; tak jest  i   s ptákem,   jenž má-li jen jedno  křídlo,
jedním křídlem létati nemůže; a podobně tak i přirozenost lidská
ostane-li sama o sobě holá a nebude-li sloučena  a spojena s při-
rozeností božskou, nikterak nebude ve stavu právem, alebrž ostane
nahá i úhonná ve mnohé nečistotě přirozenosti své.    Sama pak
duše  slově   chrámem a příbytkem  Božím  i nevěstou  královou;
neboť dí [Pán] (II. Kor. 6, 16.): „Přebývati budu v nich a prochá-
zeti se mezi nimi". Tak zlíbilo se Bohu, že sestoupiv s nebe vzal
na se přirozenost tvou rozumnou, tělo tvé zemské, a sloučil je
s božským Duchem svým, abys ty, člověče zemský, přijal duši ne-
beskou. A když duše tvá spojí se s Duchem a duše nebeská vejde
v duši tvou, pak jsi člověk dokonalý v Bohu, dědic a syn.
7.	Jakož pak velebnosť Boží a bytosť jeho  neobsáhlou ani
hořejší věkové ani dolní nepochopují: tak zase ponížení Boží a jak
k nízkým a malým se snižuje, ani vyšší světové ani pozemští po
chopiti nemohou. Jako zajisté velebnosť jeho nepochopitelná jest,
tak i jeho poníženost   Přihází se, že Bůh dopouští na tebe proti
venství,  utrpení,  soužení a jiné věci, jež se tobě zdají býti pro
tivné: pro blaho duše tvé děje se tak.   Ty chceš žíti ve světě a
bohatnouti, i potkávají tě nehody; tu počínáš rozjímati sám u sebe:
Když se mi v tom světě vedlo tak nezdárně, půjdu, odřeknu se a
budu sloužiti Bohu.   Když  pak jsi dospěl tak daleko,  tu slyšíš
přikázaní, ano dí (Mat. 19, 21.): „Prodej co máš", nenáviď spolků
tělesných, služ Bohu. Tu teprv začínáš děkovati za nezdar svůj ve
světě říkaje:   Za tou příležitostí  stal jsem se poslušen přikázaní
Kristova. Ostatně, když jsi částečně co do věcí zevnějších proměnil
mysl svou, svět a spolky tělesné opustil, podobné i co  do mysli
své proměniti se máš   od smýšlení  tělesného  ke smýšlení  nebe-
skému.   A tu teprv začneš poznávati, co jsi slyšel,   a už nebudeš
míti pokoje,  ale starati se budeš a přičiňovati,  abys dobyl toho,
co jsi slyšel.
6.	
152

XXXII  8—11. Utrpení a boj zdokonaluje a vede k Pánu.

XXXIII. 1. 2. Modlitba pozorná osvěcuje.

153

8.	Jestliže bys pak  se domníval, že jsi již všecko  učinil,
všeho se odřeknuv, bude Pán s tebou mluviti takto:   Co se chlu-
bíš?  Nestvořil jsem já tělo tvé a duši tvou?   Co učinil jsi ty?
To pak vyznávajíc  jme   se  duše  prositi Pána  řkouc: Všecko je
tvoje:   příbytek, v němž bydlím,   tvůj jest,   oděv můj je tvůj;   ty
mne živíš, ty mne všelikou potřebou opatřuješ. Tu zase Pán na to
praví:  Měhoděk! vše, co máš, tvé jest; dobrá vůle tvá jest; a pro
tvou lásku ke mně, že jsi ke mně vzal útočiště své, již tobě také
dám, čeho jsi posud nenabyl a lidé na zemi nemají.   Mne sobě
vezmi, Pána svého, duší svou, aby neustále mohla se mnou se rado-
vati a plesati.
9.	I jako žena muži  přisnoubená všecko,  co má, i s věnem
svým pro velikou lásku  muži  přináší a klade v ruce jeho a dí:
Nemám já  nic vlastního,  vše  co   mám  je  tvé,  i   věno  je  tvé,
i duše má i tělo mé je tvé:   tak hle i duše moudrá pannou Páně
jest, spojena jsouc s Duchem jeho svatým. Než jako on přišed na
svět, trpěl a byl ukřižován, tak i ty máš trpěti s ním; nebo když
opustiv svět hledati počínáš Pána a rozsuzovati:  tu dále bojovati
máš  proti přirozenosti své  postavené ve starém  mravu a hříšné
povaze, s níž jsi se narodil.    I když ty  s ní dáš se do boje,  na
razíš na myšlénky tobě protivné a bojující proti mysli tvé, a my-
šlénky ty potáhnou a povlekou tě znovu, odkud jsi vyšel, do světa
tohoto.   I počni znovu boj a zápas, vzbuď myšlení proti myšlením,
postav mysl proti myslí, duši proti duši, ducha proti duchu, ostatně
tu s tebou duše věčná!

10.	Ukrývá se tu zajistá tajná jakási a jemná moc temnosti,
ježto sedí v srdci; ale i Pán, blízek jsa duši tvé a tělu tvému,
vidí boj tvůj a vnuká ti tajné myšlénky nebeské  a počíná tě utě-
šovati v tajnosti.   Opouští tě pak, až bys byl vycvičen, ba i v pro-
tivenství milosť tě přivádí.   A když pak přijdeš k utěšení,  ukáže
se ti sama a poučí tě, že k prospěchu tvému ustranila se, aby ty
byl pocvičen.   Jako když dítko boháče má pěstouna, pokud ten ho
důtkami mrská, ta kázeň, ty rány a jizvy zdají se mu býti těžké,
až když v muže vyspěje, a tu pak pěstounu děkovati počíná: tak
i milosť rozšafně tě vychovává, až by ty dospěl v muže dokonalého.
11.	Oráč metá símě na vše strany a kdo vysazuje vinici, rád
by byl, aby celá nesla ovoce; když tedy později přichází se srpem
a nenalézá úrody, bývá zarmoucen.   Podobně i Pán chce, aby slovo
jeho zaseto bylo do srdcí lidských;  ale jako se rmoutí rolník nad
polem  prázdným,   tak i Pán rmoutí se  nad  srdcem pustým a ne
úrodným.   Jako větrové vějí všude v tvorstvu všem a jako slunce

svítí po celé zemi: tak i božství všude přítomno jest a všude se nalézá. Hledáš-li je na nebi, najde se v myšlénkách andělů; hle-dáš-li je na zemi, shledáš ho i tu v srdcích lidských; ale mezi mnohými málo se najde křesťanů, kteří by se mu dobré líbili Sláva a zvelebování budiž Otci i Synu i Duchu svatému na věky! Amen.
Homilie XXXIII.
Vlastnosti a účinky pravé modlitby.
1. Modliti se máme myslí pozornou,. 2. abychom nabyli pravého osvícení a učitel modlitby Bůh sám zavítal k nám.   3. Běda domu  od pána svého   zanedbanému,  běda duši  od Boha opuštěné.   4. Modliti   se máme bez ustání, a bude duše vyléčena z neduhů svých.
1. Modliti se máme nikoli podle pouhého návyku tělesného tu křičeti, tu kolena skláněti, ale střízlivě a myslí pozornou očekávati Boha, až by se dostavil a duši navštívil na všech jejích cestách, stezkách a mohutnostech, a pak když se sluší, mlčeti a když se sluší, křičeti a hlasitě se modliti, bude-li jen mysl v Bohu utvrzena. Nebo jako tělo, když o něčem pracuje, všecko veskrze prací tou naléhavě se obírá a všechny údy sobě tu vespolek pomáhají : tak i duše zcela oddávej se modlení a milování Pána, nic netěkajíc a netoulajíc se myšlénkami svými, nýbrž všelikou nadějí svou ke Kristu přiléhajíc.
2. A tudíž  on sám ji osvítí a naučí ji  prositi  opravdově, dada  jí   modlitbu   čistou,   duchovní,   Boha    důstojnou   a   „klanění se v duchu a v pravdě" (Jan 4, 24.). Jakož pak ten, kdo si vyvolil umění kupecké, nezná jen jediný způsob zisku, ale ze všech stran zisk svůj rozmnožiti a rozhojniti usiluje, brzo o tom, brzo zas  o  onom přemýšlí a odtud jiného  prostředku se chytá a od neužitečného  k  výnosnějšímu  se  obrací:   tak i my hleďme duši svou rozmanitým způsobem a všelikým  uměním ozdobiti, abychom nabyli  pravého a velikého   zisku Boha samého, jenž by nás naučil modliti se v pravdě. Nebo tou měrou zavítá Pán k dobrému úmyslu duše a učiniv ji trůnem slávy své usadí se a odpočine v ní.   Takto zajisté slyšeli jsme u proroka Ezechiele o živočich duchovních při-přežených k vozu  Páně 1).    Nebo ty představuje nám všecky plny
1) Viz hom. I.

154   XXXIII. 3.4. Modl. setrvalá vypros, milost B. XXXIV. 1. O slávě neb.
očí, jakož je duše,  která nosí Boha svého, či raději kterou nosí Bůh, neboť všecka okem učiněna bývá.
3.	Jako dům  mající  hospodáře   svého  přítomného  všelikou
oplývá úpravou,  krásou a ozdobou: tak i duše, která má Pána svého
u sebe a v níž on zůstává,    plna jest krásy a stkvělosti;  neboť
Pán přebývá v ní s duchovními poklady svými a jako vozotaj řídí ji.
Běda domu, jehož pán je v cizině a  není při domě, poněvadž
pustne, boří se a všelikou nečistotou   a neplechou bývá zanesen.
Tam přebývají podle proroka (Is. 34, 14. n.) obludy a daemonové.
V takovém domě zpustlém bývají kočky, psi a všecka nečistota.
Běda duši, jež  od svého těžkého pádu nepovstává  a  má uvnitř
hosti, jenž  namlouvají a pobádají ji,  aby zanevřela   na ženicha
svého, a jenž myšlénky její od Krista odvrátiti a nakaziti usilují.
4,	Když pak Pán uvidí,  že duše všecky síly své sbírá, Pána
stále hledá dnem i nocí a k němu volá, jakož byl přikázal, modliti
se v každé případnosti bez ustání (Luk. 18,1.): tehdy zastane se
jí a vyvede při její (t.  v. 8.), jakož byl přislíbil, i očistí ji od
všeliké nepravosti a postaví  si ji jako nevěstu bez úhony a bez
poskvrny (Efes. 5, 26. n.). Jestli tedy věříš, že tyto věci pravdivý
jsou, jakož i skutečně jsou,  mějž pozor na sebe, zdali duše tvá
nalezla světla, jež by ji mělo voditi, a pravého pokrmu i nápoje,
kterýž jest Pán,   avšak nemáš-li jich,  hledej dnem i nocí, abys
nabyl. Když tedy spatřuješ slunce, hledej slunce pravé; nebo slepý
jsi; když vidíš světlo, nahlédni do duše své, zdali jsi našel světlo
opravdové a dobré; všecko totiž viditelné je stínem věcí pravých,
kteréž v duši díti se mají. Jest zajisté mimo člověka viditelného
ještě jiný člověk vnitřní a oči, jež satan oslepil, a uši, jež ohlušil;
Ježíš pak přišel, aby tohoto člověka vnitřního vyléčil. Jemu budiž
sláva, on panujž s Otcem a Duchem svatým na věky! Amen.
Homilie XXXIV.
O nevystihlém bohatství a slávě křesťanův.
1. Sláva nebeská toliko duši věřící povědomá jest; 2. Pán sám přišel, aby ji zjednal člověku; duši jí dává z části již zde na zemi, po vzkříšení dostane se jí také tělu duše oslavené. Oslavenci budou jí požívati bez závisti, 3. ač rozlični budou druhové a stupňové její, ano rozličnosť ta i radosť jejich rozmnoží. Nuže snažme se získati si slávy té nevystihla.
1. Jako oči tělesné všecko jasně spatřují, tak i dušem svatých patrný a zřejmý jsou krásy božství,  s nimižto křesťané úzce jsou

XXXIV. 2. 3. Oslavenci budou jí požívati bez závisti ač nestejně.   155
spojeni a o nichž rozjímají.   Ale očím tělesným sláva ta ukryta jest, duši pak věřící, již Pán ze smrti hříchu vzkřísil, jakož i mrtvá těla křísí, té jasně bývá zjevena,  té připravuje Pán nové nebe a novou zemi a slunce spravedlnosti a dává jí všecko z vlastního božství  svého.   On jest svět opravdový a země živá,   on  vinný kmen plodonosný, on chléb života a voda živá, jakož psáno (Žalm 26, 13.): „Věřím,  že uzřím dobré věci Páuě v zemi živých"; a opět (Mal. 4, 2.): „I vzejde bojícím se Pána   slunce spravedlnosti a zdraví bude v křídlech jeho".   A Pán  sám řekl  (Jan 15, 1.): „Já jsem vinný kmen pravý"; a opět (t. 6, 35.):  „Jáť jsem chléb života"; a opět  (t. 4, 13. n.): „Kdo  se napije vody, kterouž     já dám jemu, bude v něm studnicí vody skákající do života věčného". 
         2. Nebo příští Páně stalo se veskrze pro člověka, jenž mrtev ležel ve hrobě mrákoty, hříchu, ducha nečistého a mocností zlých, aby nyní za věku tohoto člověka vzkřísil,  obživil, ode všeho kalu očistil,   světlem   svým   jej   osvítil  a nebeským  oděvem   božství oděl. Při vzkříšení pak těl, jichž duše již dříve byly vzkříšeny a oslaveny, i těla budou oslavena a osvícena spolu s duší osvícenou a oslavenou. Dům jejich a stan a město jest Pán. Jako příbytkem pak s nebe, ne rukou udělaným, otočeny jsou slávou světla Božího, ježto učiněny jsou dítky světla.   A tu nebudou na sebe patřiti okem nešlechetným; neboť všeliká nepravost bude vyvržena.   Není tam „muž a žena, otrok a svobodný"   (Gal. 3, 28.);   nebo všichni proměněni jsou v přirozenosť božskou, jsou šlechetní,   bohové a dítky Boží.   Tam bez ostýchání bratr bude pozdravovati   sestru; neboť jedno jsou tam všichni v Kristu a všichni v jednom světle odpočívají.  Jeden patřiti bude na druhého a v tom patření  ihned znovu zalesknou se v pravdě, v opravdovém   nazírání světla nevýslovného.
3.  Tak v  rozličných podobách  a mnohých  i   rozmanitých oslavách božských   spatřovati se   budou  vespolek a každý bude se diviti a plesati plesáním nevýslovným,   spatřuje slávu druhého. Tuť vidíš, jak sláva Boží nevýslovná jest a nepochopitelna,  sláva světla nevypravitelného, tajemství věčných a statků nesčíslných. Jako zajisté ve světě tom viditelném  rostliny zemské,  semena a kvítí  rozmanité  nikdo  počtem  obsáhnouti  nemůže,   aniž  všecko bohatství země může změřiti a zvěděti; aneb jako   zvířata v moři ani  podle  počtu,   ani podle  rodův,   ani  podle   rozmanitosti,   ani podle míry vody,  ani  podle míry   prostoru  člověku  nemožno  vystihnouti; aneb jako v povětří  počet ptactva, jich druhy a rozmani-tosť nelze   seznati; aneb jako velikosť   nebes, rozpoložení hvězd

156     XXXV. 1. 2. Tělesné odpor, sobotní oznakem poklidu duchovu.
a běh jejich nemožno pochopiti; tak i nemožno jest vypověděti a vyložiti bohatství křesťanů nesmírné, neskončené a nevystižitelné. Nebo když tito tvorové jsou tak nekoneční a lidem nepostižitelni, čím více ten, který je stvořil a upravil! Tím více tedy má člověk plesati a radovati se, že takové bohatství a dědictví křesťanům připraveno jest, jež nikdo nemůže vypověděti a vyložiti. Se všelikou pak snažností a pokorou třeba přistupovati k zápasu křesťanův a nabývati bohatství tohoto. Nebo dědictví a podíl křesťanů je Bůh sám: „Hospodin", dí [žalmista] (15, 5.), „díl dědictví mého a kalicha mého". Sláva budiž jemu, jenž dává sebe sama a svatou přirozenosť svou spojuje s dušemi křesťanů, na věky! Amen.

XXXV. 3. Pán k němu zve. XXXVI. 1. 2. O dvojím vzkríš. a slávě ne rovné.   157
3. Pán zajisté volá člověka k odpočinutí řka (Mat. 11, 28.): „Pojďtež všickni, kteříž pracujete a obtíženi jste, a já vás občerstvím". A dušem, které ho poslouchají a k němu přicházejí, těm uvolni Pán od těch tíží a břemen a myšlének nečistých; i prázdny jsou vší nepravosti, světí sobotu pravou, rozkošnou, svatou, slaví slavnosť Ducha radosti a plesání nevypravitelného a konají bohoslužbu čistou, bohumilou, ze srdce čistého. To je ta pravá a svatá sobota. Nuže vzývejme Boha, by i nám dal vejíti v toto odpočinutí, bychom ustali od myšlének hanebných, nešlechetných a marných, abychom pak mohli sloužiti Bohu ze srdce čistého a světiti svátek Ducha svatého. Blahoslavený, kdo vejde v toto odpočinutí! Sláva budiž tomu, jemuž takto se zlíbilo, Otci i Synu i Duchu svatému na věky! Amen.

Homilie XXXV.
Sobota starozákonní oznakem míru duchovního.
1. Odpočívání tělesné  o sobotě starozákonní  oznakem bylo  poklidu,   2. jejž uděluje Pán, když duši zbavuje břemen hříchův a hříšných náklonností. 3. K poklidu tomu i nás pozývá; blahoslavený, komu se ho dostalo.
1.	Ve stínu zákona daného Mojžíšem přikázal Bůh, aby v so-
botu každý odpočíval a nic nepracoval.   To pak jest odznak a nástin
opravdové  soboty,  kterouž uděluje duši Pán.   Nebo   duše,  která
hodnou uznána byla vybavení z myšlének ohavných a nekalých, ta
světí pravou sobotu a odpočívá pravým odpočinutím, prázdna jsouc a
prosta všelikých skutků temnosti. Nebo tehda za oné soboty označné,
ač odpočívali tělesně,   duše byly předse připoutány k hříchům a
nepravostem.   Tato pak sobota opravdová jest pravé odpočinutí,
ana duše prázdna a očištěna jest od myšlének satanových a  ve
věčném klidu a radosti Páně odpočívá.
2.	I jakož Hospodin tehda přikázal, aby i ta němá tvář v so-
botu odpočívala, vůl aby v nucené jho nebyl potahován, osel aby
břemena nenosil; neboť i ta hovádka od těžkých prací odpočívala:
tak i Pán přišed udělil pravou a věčnou sobotu, utěšil duši obře-
meněnou a obtíženou břemeny nekázně a myšlének nečistých a pá-
chající skutky nepravosti nuceně, jelikož jako  otrokyně  krutým
pánům byla porobena,  uvolnil ji od nesnesitelných břemen my-
šlének ješitných a hanebných,  sňal s ní  kruté jho skutků nepra-
vosti a utěšil ji umdlévající v myšlénkách nečistých.

Homilie XXXVI.
O dvojím z mrtvých vstání a nerovné slávě vzkříšených.
1. Dvojí rozeznávati sluší vzkříšení:   duše i těla; slávou nebeskou nebudou si
všichni rovni, k čemuž ukazuje obloha hvězdnatá, písmo, zrno pšeničné, klasy,
2. obyvatelstvo téhož města, svícny, rodina.
1. Vzkříšení duší zemřelých děje se již od nynějška; vzkříšení pak těl nastane v onen den. Jako pak hvězdy na nebi upevněné nejsou všechny stejný, nýbrž hvězda od hvězdy liší se jasností a velikostí: tak i v duchovním oboru podle míry víry rozličné bývá prospívání v duchu, jeden tu druhého bohatší. A písmo dí (I. Kor. 14,2.): „Kdo mluví jazykem [darem jazyků], Duchem Božím mluví"; a ten jest duchovní mluvě Bohu; „kdo pak prorokuje, vzdělává církev" (t. v. 4.), a ten má milosť hojnější, nebo onen vzdělává sebe, ten pak i bližního. I je s tou věcí jako se zrnem pšeničným v zemi zasetým: zrno to z jednoho zárodku mnohá a rozličná zrna vyvodí; a taktéž klasy jedny jsou větší, jiné pak menší, ale všecky na jedno humno bývají sneseny a do jedné stodoly, a jakkoli rozličný jsou, jeden z nich bývá chléb.
2. Aneb jako v městě mnoho je lidí, jedni jsou malé děti, jiní pak muži aneb mládenci, ale všichni z jedné studně vodu pijí, z jednoho chleba jedí a jedním vzduchem dýchají; aneb jako jsou svícny, jeden o dvou ramenech, jiný pak o sedmi, a kde více světla jest, tam i jiné bývá osvětlení: tak i kdo jsou v ohni a ve světle, nemohou býti v temnosti, ale rozdíl bývá veliký.  Rovně tak jakož

158   XXXVII. 1. ž. Kdo přikáz. zachovává, má ráj v duši a pohrdá světem.

XXXVII. 3—5. Láska zákonem naším duch.

159

když otec má dva syny, jednoho mladšího a druhého staršího, tohoto posílá do měst a krajův, ale pachole ještě pořád ochraňuje, jelikož ještě ničeho nedovede. Sláva Bohu !   Amen.
Homilie XXXVII 1)
O ráji a zákonu duchovním.
1. Zachováváním přikázaní Božích upravuje si člověk ráj v duši, 2. kteráž pak rozkoší světskou pohrdá a mysl zachovává klidnou a ke všem laskavou. 3. Láska jest zákonem naším duchovním, 4. kterýž i nepřátely milovati 5. učí a odměňuje odplatou neslýchanou 6. podle zjevení Ducha sv. 7. Mo-dlemež se, abychom Duchem tím hojných nabyli milostí. 8. O pěti hlavních ctnostech, z nichž celý člověk se vzdělává, a 9. jak těsné vespolek souvisí. Spása naše jedině z Boha pochází, 10. my pak máme jí přihotoviti vůli ochotnou a 11. pokládati se toliko za nástroj milosti Boží.
1.	„Přátelství s tímto světem", jakož psáno (Jak. 4, 4.), „jest
nepřátelství s Bohem".   Proto přikazuje písmo (Přísl. 4, 23.), aby
každý všelikou ostražitostí  opatroval  srdce své,  aby zachovávaje
v něm slovo jako ráj požíval milosti, neposlouchaje hada, který se
uvnitř vine  a na mysl  dává věci rozkošné,   odkudž se rodí hněv
bratrovražedný a umírá duše rodící, alebrž poslouchaje Pána řkou-
cího:   Pečujte  o víru a naději,   z nichž se rodí láska Boha i lidí
milovná, láska poskytující život věčný.   V tento ráj vešel Noe za
chovávaje a vykonávaje přikázaní,  a skrze lásku od hněvu vysvo-
bozen jest.   Tento ráj ostříhaje Abraham uposlechl hlasu Božího;
tento ráj   ostříhaje Mojžíš oslaven byl v tváři své; podobně i David
jednal ostříhaje ho  a opanoval nad nepřátely;  ale i Saul,  dokud
opatroval srdce své, na dobré cestě byl;  avšak když [přikázaní]
konečně přestoupil, byl konečně neštěstím obklíčen.   Neboť jistou
měrou a srovnalostí přichází slovo Boží za každým a jak je za
chovává,   tak bývá zachován,   a jak je ostříhá,   tak bývá ostříhán.
2.	Proto celý sbor svatých prorokův, apoštolův a mučedlníkův
zachovávali  slovo v srdcích svých, o nic jiného nepečujíce,  nýbrž
věcmi  pozemskými   pohrdajíce,   v přikázaní Ducha svatého   setr-
vávajíce a přednosť dávajíce tomu, co Duchu milé a dobré, netoliko
slovem a pouhým poznáním, nýbrž slovem a skutkem,  samým ži-
votem svým: místo bohatství volíce chudobu, místo slávy potupu,
1) Homilie  tato  shledává se, ač  nepravě,  i  v předmluvě asketických spisů Marka Poustevníka.

místo rozkoše trampoty, a proto také místo hněvivosti lásku. Neboť nenávidíce pohodlí a rozkoše života milovali spíše ty, kdo je jim odnímali,  jako nápomocníky k dosažení  cíle svého  a zdržovali se činiti rozdílu mezi dobrým a zlým.    Neodpudili od sebe dobrých, aniž naříkali na zlé,  majíce všechny za jednatele řízení Božího. Ke všem tedy měli mysl příznivou i dobře spořádanou; nebo když slyšeli, co Pán praví (Luk. 6, 37.): „Odpouštějte a bude vám odpuštěno" : pokládali ty za dobrodince své, jenž jim ubližovali, majíce od nich příčinu k odpouštění; a když pak zase slyšeli (Mat. 7, 12.): „Jakož chcete, aby vám lidé činili, i vy čiňte jim": milovali také dobré z upřímného svědomí.   Neboť opomíjejíce spravedlnosti své a hledajíce spravedlnosti Boží, nalezli důsledně i lásku, která v ní 
  přirozeně skryta jest.
3. I Pán zajisté mnoho přikazuje o lásce kázal hledati spravedlnosti Boží; neboť věděl, že tato je matka lásky. Nelzeť jinak spasenu býti, leč skrze bližního, jakož přikázal: „Odpouštějte a bude vám odpuštěno". Tenť jest zákon duchovní, psaný v srdcích věrných, náplň zákona prvého; nebo dí (Mat. 5, 17.): „Nepřišel jsem rušit zákonu, ale naplnit". Jakým pak způsobem se naplňuje, poslyš. Prvý zákon vzav příčinu žehnati tomu, kdo zhřešil, odsoudil spíše toho, komu se stala křivda! Nebo dí (Řím. 2, 1.): „Tím, že jiného soudíš, sám sebe odsuzuješ"; tím pak, že odpouští, i jemu bude odpuštěno. Tak zajisté praví zákon: V prostřed soudu soud a v prostřed odpuštění odpuštění.
4. Naplněním zákona je tedy odpuštění. Pravili jsme pak „prvý zákon", ne že by Bůh byl dva zákony lidem dal, nýbrž jediný, podle přirozenosti své duchovní; co do odplaty však spravedlivě odplácí každému: odpouštějícímu odpouští a nenávidícího nenávidí. Nebo dí (Žalm 17, 27.): „S vyvoleným vyvolený budeš a s převráceným převrácený budeš". Proto i ti, kdož zákon plnili duchovně a přiměřeně i milosti byli účastni, netoliko ty milovali, kteří jim dobře činili, alebrž i ty, kteříž je haněli a pronásledovali, lásky duchovní nadějíce se za dobré; za dobré pravím, ne že odpustili křivdu, ale že i duším urážců dobrodiní prokázali. Nebo tak je Bohu představili jako ty, skrze něž dojíti mají blaženosti, jakož psáno (Mat. 5, 11.): „Blahoslaveni jste, když vám zlořečiti a protivenství činiti a všecko zlé lhouce proti vám mluviti budou
pro mne".
5. By pak takto smýšleli, tomu naučil je zákon duchovní; nebo když trpělivě snášeli a tichosť mysli zachovávali, tu Pán vida trpělivost srdce jejich, ježto válkou stíháno jsouc od lásky neod-

160     XXXVII. 0—8. Modlitbou k milosti; o pěti hlavních ctnostech.

XXXVII. 9.10. Ctnosti těsně souv.: pro spásu připravme vůli ochotn.

stoupilo, zbořil „mezizeď hradby" (Efes. 2, 14.) a oni odvrhli nepřátelství dokonale a již nechovali lásky s násilím, ale s pomocí. Pán totiž sevřel meč obratný, kterýž jim pobuřoval myšlénky, i vešli do samé svatyně za oponu, kam pro nás jako předchůdce náš vešel Pán, I požívali tam ovoce Ducha a vidouce tam věci budoucí s jistotou srdce svého, nikoli, jak apoštol dí (I. Kor. 13,12), „v zrcadle podobenství", zvolali (I. Kor. 2, 9.): „Čeho oko nevídalo, ani ucho neslýchalo, ani na srdce lidské nevstoupilo, co připravil Bůh těm,  kteříž jej milují".    Než já se otáži tuto věc podivnou.
6.	Otázka. Když na srdce lidské nevstoupilo, kterak pak vy
0	tom víte,  zvláště když ve Skutcích vyznáváte (14, 14.),  že jste
lidé rovnostrastní?
Odpověď. Avšak slyšte, co na to odpovídá Pavel (I. Kor. 2, 10.): „Nám pak", vece, „zjevil to Bůh skrze Ducha svého; neboť Duch zpytuje všecko, i hlubokosti božské". Aby však někdo neřekl, že jim byl Duch dán jako apoštolům, od nás pak že to přirozeně postiženo býti nemůže, na jiném místě (Efes. 3, 16. 17.) modle se praví: „Aby vám Bůh dal podle bohatství slávy své moc posilněnu býti skrze Ducha svého na vnitřním člověku, aby Kristus přebýval v srdcích vašich"; a opět (II. Kor. 3,17.): „Pán pak jest Duch; a kde jest Duch Páně, tuť i svoboda"; a zase (Řím. 8, 9.): „Nemá-li pak kdo Ducha Kristova, tenť není jeho".
7.	Modlemež se tedy i my s velikou důvěrou a živým po
citem, abychom účastni se stali Ducha svatého a vešli tam, odkud
jsme vyšli, i aby napotom již odvrácen byl od nás had vražedný
a rádce ješitný, duch ouzkostlivosti a nestřídmosti; abychom pevně
věříce přikázaní Páně zachovávali a rostli  „v dokonalého muže a
míru plnosti věku" (Efes. 4, 13.),   aby nepanoval více nad námi
tento svět, alebrž abychom byli v jistotě Ducha a nebyli nevěřící,
poněvadž milosť Boží i v hříšnících kajících má zalíbení své.  Nebo
co se uděluje z milosti, neměří se přirovnáním ke slabosti předešlé,
jinak by milosť již nebyla milostí, alebrž důvěřujíce Bohu všemo-
houcímu srdcem prostým a neúzkostlivým přistupme k němu, jenž
pro víru z milosti, ne pak podle míry skutků Ducha uděluje;   díť
zajisté (Gal. 3, 2.):  „Ne ze skutků zákona přijali jste Ducha, ale
ze slyšení [poslušnosti] víry".
8.	Otázka. Řekl jsi, že všecko v duši složeno jest duchovně ;
1	což  pak  to  jest:   „V   církvi  chci   pět slov  myslí  svou  pro
mluviti" (I. Kor. 14, 19.)?
Odpověď. Církev dvojím smyslem se rozumí: o shromáždění věřících a o složení duše. Když tedy duchovně o člověku se bére,

je církev celé jeho složení, pět pak slov jsou hlavní ctnosti, z nichž člověk se vzdělává a jež rozmanitě rozděleny jsou. Jako zajisté kdo mluví v Pánu, pěti slovy všecku moudrosť obsáhl: tak i kdo následuje Pána, pěti ctnostmi velikou zbožnosť vzdělává. Nebo pět těch ctností všecky ostatní obsahuje první, totiž modlitbou; pak následují zdrželivosť, milosrdnosť, chudoba, shovívavosť. Když tyto ctnosti snažně a ochotně se konají, jsou to slova duše, kteráž Pán mluví a srdce poslouchá. Nebo Pán působí a Duch pak mluví rozumně a srdce kolik žádá, tolik i zjevně koná.
9.	Tyto ctnosti pak jako všecky jiné obsahují, tak i jedna
z druhé rodí se.   Kde není první, odpadají všecky, a rovněž při
druhé ty,  kteréž následují, a tak napořád.   Nebo kterak se bude
kdo modliti bez ponuknutí Ducha?   Přisvědčuje mi i písmo, ano
dí (I. Kor.  12,  3.):  „Žádný nemůže říci: Pán Ježíš, leč v Duchu
svatém".   Jak  pak  kdo  bez  modlitby  setrvá  v zdrželivosti ne
maje pomoci?   Kdo   pak ve  všem není zdrželivý,  kterak slituje
se nad hladovým aneb urážcem ? A kdo se neslitovává, ani chudoby
dobrovolně na se nevezme.  A soukojencem žádosti po bohatství,
ať si statky má či nemá, je zase hněv.   Duše pak ctnostná takto
vzdělává  se při církvi,  ne  že konala [skutky],   ale  že vroucně
žádala; nebo nespasí člověka skutek jeho vlastní, alebrž ten, jenž
dává sílu [k činění].   Byť tedy kdo i jizvy Páně na sobě obnášel,
ničeho do sebe  se nedomýšlej,  byť i cokoli byl učinil,  než jen
[o to dbej], aby miloval a dobrých skutků pilen byl.   Nikdy tedy
se.  nedomnívej,  že by Boha byl   v ctnosti  předešel, podle  toho
jenž praví (Fil. 2, 13.). „Tenť jest, kterýž působí ve vás i chtění
i vykonání podle dobré vůle" [své].
10.	Otázka. Co tedy písmo přikazuje člověku činiti?
Odpověcí.   Již jsme pověděli, že člověku od přirozenosti
se dostává ochoty, a té Bůh při něm pohledává. Přikazuje tedy, by především poznával a poznav miloval a vůli měl ochotnou; než aby mysl nabyla síly a práci podstoupila a dílo vykonala, to dává milosť Páně tomu, kdo upřímně chce a věří. A tak tedy vůle člověka jest podmínka podstatná; není-li pak vůle, ani Bůh, ač dobře moha, ničeho nečiní pro vůli svobodnou. I aby tedy Duch dílo dokonal, to spočívá ve vůli člověka. Když pak mu oddáme všecku vůli svou, on Dám celé dílo připíše, podivuhodný jsa ve všech skutcích svých a myslí veskrze nevystižitelný. My pak lidé snažíme se nějakou částku divů jeho vypraviti opírajíce se o písmo, či spíše jsouce jím poučeni; „nebo kdo", vece (Řím. 11, 34.), „poznal smysl Páně?"   sám pak  praví   (Luk.   13,  34.):   „Kolikrát

162   XXXVII. 11. Člov. nástroj mil. B. XXXVIII. 1. Vel. je rozdíl mezi kř.
jsem chtěl shromážditi syny tvé, a nechtěli jste!" Odtud povinni jsme věřiti, že on nás shromažďuje; od nás pak jedině chtění pohledává. Ale kterak prokážeme dobrou vůli svou, leč dobrovolně podstupujíce trampoty.
11. Nebo jako železo, když řeže, seká, oře, sází, samo sice přinuceno jsouc pracuje, ale jiný jest, jenž jím hýbá a je pohání a když ztupělo, v ohni je zakaluje a znova ostří: tak jest i s člověkem; byť se i namáhal a trudil dílo dobré konaje, Pán v něm potají působí a když se trudí a týrá, srdce jeho utěšuje a obnovuje, jakož i prorok dí (Is. 10, 15.): „Zdali se bude sekera chlubiti bez toho kdo jí seká? aneb pozdvihne-liž se pila bez toho, kdo jí tahá?" A tak jest i se zlým; dává-li mu člověk slyšení a je-li k němu hotov, tu pohání jej satan a ostří jako vrah meč svůj. Přirovnali jsme pak srdce železu pro necitelnosť těch věcí a tvrdosť jejich; ač bychom ovšem neměli jako necitelné železo neznáti toho, jenž námi vládne (než připomenuvše rolníka ukvapně jsme na nešlechetníka nepomyslili); alebrž spíše jako vůl a osel znáti bychom měli toho, kdo mysl naši pohání a vodí; neboť psáno (Is. 1, 3.): „Zná vůl hospodáře svého a osel jesle pána svého, Israel pak mne nepoznal". Modlemež se tedy, bychom nabyli poznání jeho a byli vycvičeni zákonem duchovním ku plnění svatých přikázaní jeho, oslavujíce Otce i Syna i Ducha svatého na věky. Amen.
Homilie XXXVIIL
Rozdíl je i mezi křesťany a proměnám podrobeno srdce
jejich.
1. Veliký je rozdíl mezi křesťany a 2. málo jest dokonalých; 3. my pak všemožně snažme se přijíti ke Kristu, 4. nedůvěřujíce zdánlivému poklidu srdce, kteréž pokušitel znenadání může vzbouřiti, a 5. konejme skutky spravedlnosti.
1. Mnozí zdajíce se býti spravedliví držáni bývají za křesťany, ale věcí znalcův a lidí zkušených jest posouditi a rozeznati, mají-li v skutku králův znak a obraz, či snad dílo umělců paděláno jest a umělci s podivením je haní. Kde však znalců není, tu podvodné ty dělníky nelze posouditi, ježto i oni nosí oděv mnichův a křesťanův; neboť i lžiapoštolové trpěli pro Krista a i oni zvěstovali království nebeské. Proto dí apoštol (II. Kor. 11, 23.): „V nebezpečenstvích [byl jsem] hojněji, v protivenstvích nad míru, v žalářích hojněji", chtěje ukázati, že trpěl více nad ně.

XXXVIII. 2—4. Málo dokonalých; cesta ke Kristu nedůvěra v sebe.   163
2.	Zlato nalezneš snadně, perly však a drahé kamení, jež by
se hodily   na korunu královskou,   zřídka nalezneš;   neboť často
shledány bývají mezi nimi, kteréž se nehodí.   A tak jest i s kře-
sťany, kteříž zdobiti mají korunu Kristovu, aby duše takové došly
společenství svatých. Sláva budiž tomu, jenž duši takovou tak za
miloval a pro ni trpěl a ji z mrtvých vzkřísil. Než jako Mojžíšovi
rouška byla na tvář položena,   aby lid nemohl patřiti v obličej
jeho: tak i nyní na srdci tvém leží rouška,  abys  nemohl viděti
slávy Boží.   Ale když bude odňata,  tu pak ukáže se a zjeví kře-
sťanům, kteříž jej milují a hledají v pravdě, jakož dí (Jan 14, 31.
a 23.): „Zjevím jemu sebe samého a příbytek u něho učiním".
3.	Snažme se tedy přijíti ke Kristu pravdomluvnému, abychom
dosáhli jeho přislíbení a nové úmluvy, kterouž obnovil Pán, když
křížem a smrtí svou brány pekla a hříchu prolomil,  duše věrné
vyvedl a uděliv jim uvnitř Utěšitele do království svého je uvedl.
Spolu s ním kralujeme tedy i my v městě jeho Jerusalemě, v církvi
nebeské, ve sboru svatých andělů.   Bratří pak,  kteří po dlouhý
čas byli cvičeni a zkoušeni,  ti znají pomáhati nezkušeným majíce
s nimi útrpnost
4.	Někteří zajisté dobře  se opatřujíce a milostí Boží mocně
jsouce puzeni údy své shledali tak posvěceny, že až domnívali se,
jakoby na křesťany zlé žádosti připadnouti nemohly,  alebrž kře-
sťané byli mysli veskrze zdravé a čisté; a že pak  člověk vnitřní
již povznesen jest k věcem božským a nebeským, tak že v skutku
mají za to, jakoby takový již dospěl k míře dokonalé. A hle když
se domníval, že by již byl vešel v přístav klidný: tu vyvstaly proti
němu příboje, tak že znovu se octnul   v prostřed moře a zanesen
byl tam, kde nebylo leč moře, nebe a smrť.   Tak podešel je hřích
a působil všelikou žádosť zlou. A opět ti, kdož jen nějaké milosti
hodnými byli uznáni a z celé hloubi mořské,  ať tak dím, jen ně
kolika krůpějemi byli svlaženi, zakoušejí pak co hodina a co den
tak podivného působení,  že ten, kdož je v sobě pociťuje, nad pů-
sobností tou neočekávanou,  neznámou a božskou žasne a se diví,
kterak byl obelstěn. Milosť jej pak osvěcuje, vodí, utěšuje a blaží,
všecka jsouc božská a nebeská, tak že proti němu krále a mocnáře,
mudrce a vznešené za malé a nepatrné pokládati lze. Než po nějaké
době nebo chvíli věci se mění, tak že člověk ten sebe pokládá za
hříšníka většího všech lidí; a za jiné chvíle sama sebe vidí jakoby
králem převelikým aneb mocným přítelem královým; a opět za
jiné chvíle člověkem ubohým a chudým.   Konečně upadá srdce ve
zmatek, proč jednou tak a zas opak se s ním děje. Protože satan

sv.
164   XXXVIII. 5. Konejme sprav. XXXIX. K čemu nám dal B. písmo
nenávistník jsa dobrého, těm,  kdož po ctnostech touží, ledacos zlého podvrhuje  a je podvrátiti usiluje; nebo takové je dílo jeho.
5. Ty však jemu se nepoddávej, nýbrž konej spravedlnost, jež naplňuje se uvnitř člověka, kdež stojí oltář Kristův se svatyní neporušenou, aby svědectví svědomí tvého chlubilo se křížem Kristovým, jenž očistil svědomí tvé od skutků mrtvých, abys ty duchem svým sloužil Bohu a znal, čemu se klaníš, jak řečeno (Jan 4, 22.): „My víme, čemu se klaníme". Důvěřuj se Bohu svému, jenž tě vodí, duše tvá obcujž s Bohem, jak obcuje nevěsta s ženichem svým; neboť „tajemství toto veliké jest, ale já pravím o Kristu a duši neúhonné" (Efes. 5, 32.). Jemu budiž sláva na věky!   Amen.
Homilie XXXIX.
K čemu nám dal Bůh písmo svaté.
Jako král píše listy na ty, kterým výsady a zvláštní dary uděliti chce, oznamuje jim asi takto: Pospěšte ke mně, abyste ode mne přijali dary královské; a kdyby nepřišli a nepřijali, nic nebude jim na plat, že čtli ty listy, a spíše vinni budou smrtí, že přijíti a z rukou krále poctěni býti nechtěli: rovně tak poslal Bůh král lidem svá písma božská jakoby nějaké listy, ohlašuje jim, že vzývajíce Boha a věříce v něj prositi mají a dojíti daru nebeského z podstaty božství jeho; neboť psáno (II. Petr 1, 4.): „Abychom účastni byli přirození božského". Kdyby však člověk nepřišel, neprosil a nevzal, nic mu nebude plátno, že písmo četl, anobrž spíše smrtí bude vinen, že od krále nebeského nechtěl přijati daru života, bez něhož nelze dosáhnouti života nesmrtelného, kterýmž jest Kristus. Jemu budiž sláva na věky!    Amen.
Homilie XL.
Ač všecky ctnosti vespolek souvisí, nedojdou stejné odměny ; je při nich zápas ustavičný.
1. I ctnosti i nepravosti vespolek souvisí, 2. modlitbou pak všech ctností lze dojíti. 3. 1 v nebesích i v pekle jsou rozličné stupně odplat}', poněvadž Bůh vševědoucí 4. nemůže  neviděti rozličné stupně ctnosti a nepravosti. 5. Duši

XL. 1—3. Ctnosti vesp..sou., všech dojdeš modl; rozl. stupň, odpl,   165
ustavičně zápasiti jest s duchy zlými.  6. Modlitba,  pravé to odpočinutí duše
nikterak  nepřekáží  skutkům  milosrdenství    7.  8.   Kterak  v tétéž  duši  býti
mohou milosť a hřích.
1.	Co   do   cvičení  zevnějšího   a   které zaměstnání by  bylo
výtečnější a přednější, toto vězte, moji milí,  že všechny  ctnosti
vespolek souvisí.   Nebo jakoby nějaký řetěz  duchovní ctnosť visí
na ctnosti: modlitba na lásce, láska na radosti, radosť na vlídnosti,
vlídnosť na pokoře,  pokora na úslužnosti,  úslužnosť   na naději,
naděje na víře, víra na poslušnosti, poslušnosť na prostotě.  A po
dobně tak i z druhé strany zlé na zlém visí: nenávisť na hněvivosti,
hněvivosť na pýše, pýcha na marné ctižádosti, ctižádosť na nevěře,
nevěra na tvrdosti srdce, zatvrzelosť srdce na nedbalosti, nedbalosť
na lenivosti, lenivosť na netrpělivosti, netrpělivosť na rozkošnosti,
a také ostatní články zlého jeden visí na druhém; jakož  i  na
stránce dobré ctnosti vespolek souvisí a svázány jsou.
2.	Hlava pak vší snahy dobré a vrch všech skutků zdárných
je  vytrvati  na  modlení, jímžto  prosíce  Boha i všech ostatních
ctností na každý den dosáhnouti můžeme.   Nebo tudy docházejí,
kdož toho hodni byli usouzeni, účastenství svatosti Boží a duchov-
ního působení a spojení mysli a míry její jakoby s Pánem v lásce
nevýslovné. Nebo kdo se každodenně k vytrvání na modlitbě do-
hání,   ten   k   lásce božské  a  k  vroucí   tužbě   po  Bohu   láskou
nebeskou bývá   zažžen a dosahuje  daru  posvěcující dokonalosti
Ducha.
3.	Otázka,   Poněvadž  někteří  prodávají  svůj   majetek a
osvobozují otroky  a plní  přikázaní,   aniž však  hledí   dosáhnouti
Ducha ve světě tomto, zdali pak, kdož takto žijí, nedocházejí krá-
lovství nebeského?
Odpověď. Totě řeč vymáhající vtip bystřejší. Někteří zajisté mluví o jednom království a pekle; my však pravíme, že jest mnoho stupňův a rozdílův a měr netoliko v samém království, nýbrž i v samém pekle. Jakož pak duše je ve všech údech a na hoře v mozku působí a dole nohy pohybuje: takhle i božství všecky tvory obsahuje, i nebeské i ty, které jsou dole v propasti, a je všude ve stvoření zúplna, jakkoli i mimo ně jest, jelikož je nesmírné a neobsazené. Má tedy božství zřetel k lidem a spravuje všecko rozumně, a jelikož někteří modlí se nevědouce čeho hledají, jiní pak se postí, jiní stojí k službám: každému podle míry víry jeho uděluje Bůh, soudce spravedlivý, odplatu; nebo co činí, z bázně Boží činí; ale nejsou z nich všickni dítky, ani králi, ani dědicové.

166   XL, 4—7. B. vševěd, duše stále záp.; modl. a sk. milosrd.; mil. a hřích.
4.	Ve světě tom jsou někteří vrahové, jiní smilníci a jiní
dráči, a jiní zase rozdělují majetek svůj chudým; i na ty i na ony
hledí Bůh a těm, jenž  dobré činí,  dává útěchu a odměnu.   Jsou
pak míry vrchovaté a míry malé.   I v samém světle a v slávě je
rozdíl; i v pekle samém a v pokutách nalézají se traviči, vrahové
a jiní, již méně jsou spáchali.   Již ti, kteří praví: Jedno je krá-
lovství a jedno peklo a není stupňů, nedobře praví. Nebo kolik je nyní
světáků, kteří se oddávají divadlu a jiným nezřízenostem, a kolik
je nyní těch, kteří se modlí a Boha se bojí! Na ty tedy i na ony
hledí Bůh a jako soudce spravedlivý těmto chystá utěšení,  oněm
pak trest.
5.	Než jako závodníci zapřahše koně vozy řídí a proti sobě
je ženou; neboť každý usiluje,  kterak by protivníka svého svrhl
a překonal: takhle jest i v srdci zápasících okoliště duchů zlých
s duší zápolících, na kterýžto zápas Bůh i andělé hledí.  Každou
pak hodinu vyvodí  duše množství myšlének nových, a podobně
i   vnitřní  nepravosť.   Neboť  má   duše mnoho myšlének tajných,
kteréž v tétéž hodině plodí a rodí;   a rovněž i nepravosť mnoho
má myšlének a zaměstnání   a   v každou hodinu  nové myšlénky
rodí oproti duši. Duch zajisté je vozataj, on zapřáhá do vozu duše
a drží uzdy myšlének, a tak žene proti povozu satanovu, když
i ten byl zapřáhnul proti duši.
6.	Otázka.   Když   modlitba  jest   odpočinutí,   kterak   pak
praví někteří:  Nelze nám modliti se, a netrvají na modlení?
Odpověď. Právě toto odpočinutí v hojnosti své působí slitování a jiné služby, jako navštěvování bratří a posluhování slovem. Anobrž i sama přirozenosť chce jíti a shledati se s bra-třími a jim slovo promluviti. Neb uvrhne-li se něco do ohně, nezůstane ve své vlastní přirozenosti, ale nutně i samo ohněm se stává, jako když křeménky uvrhneš v oheň, málokterý zůstane ne-shořelý, a vhodíš-li který do moře, nazvíce tu v hloubi mořské potone, potopí se a více nebude k spatření. Kdo však po stupních do moře sestupuje, chce opět odtud vyjíti, vyplouti a dostati se k přístavu a spatřiti lidi na zemi. A tak jest i ve věcech duchovních : byť i zašel někdo do hlubiny milosti, rozpomíná se na druhy své a sama přirozenosť ho pobízí, aby navštívil bratří, na plnil lásku a slovem je utvrdil.
7.	Otázka. Kterak pak mohou tyto dvě věci býti v srdci:
milosť a hřích?
Odpověď. Jako když jest oheň mimo medenici a ty podložíš  drva, ihned se  rozpálí a co je uvnitř,  vaří a vře, jelikož

XL. 8. Milosť a hřích. XLI. 1. 2. Milost vypuzuje hřích.	167
oheň zevně pod ní hoří; kdyby však nedbal a dříví nepřiložil, začne oheň chladnouti a pomalu potuchne: a tak jest s milostí, která je jakoby nebeský oheň uvnitř tebe. Když se tedy modlíš a myšlení svá oddáváš v lásku Kristovu, ejhle tu jsi podložil drva a myšlení tvá se rozohní a potápí v toužebnosti po Bohu. I byť se pak Duch oddálil, pokud mimo tebe jest, předse zůstává v tobě a jeví se i mimo tebe. Kdyby však někdo byl nedbalý a oddal se maličko věcem světským aneb roztržitostem, tedy vrátí se zase nepravosť, oděje duši a jme se soužiti celého člověka. I rozpomíná se duše na své prvější odpočinutí, počíná se soužiti a neustále trápiti.
8. Opět obrátila se mysl k Bohu, dřívější útěcha začala blížiti se jemu, začala usilovněji hledati řkouc: Prosím tě Pane! a za nedlouho přičiňuje se jí oheň, jenž duši podněcuje a občerstvuje, jako udice rybu za nedlouho z prohlubně vynáší. Nebo kdyby tak nebylo a duše trpkosti a smrti neokusila, kterak by mohla rozeznati trpkosť od sladkosti a smrť od života a vzdávati díky obživiteli svému, Otci i Synu i Duchu svatému na věky.   Amen.
Homilie XLI.
Hřích překonává se milostí a milosť zachovává se pokorou.
1. Ač hřích v duši vnikl přehluboko, 2. milostí může vypuzen býti z ní, bude-li duše s ní souhlasiti a 3. zachová-li si ji upřímnou pokorou.
1.	Drahá nádoba duše nachází se u veliké  hloubce,  jakož
kdesi praveno (Sir. 42,18.): „Propasť a srdce lidské zpytuje". Neb
odtud, co se člověk uchýlil od přikázaní a propadl výroku hněvu,
dostal se v porobu hříchu a ten   ve  své jemnosti a hloubce, jsa
jakoby nějaká propasť plná trpkosti, vešel do něho a zaujal pastviny
duše až do jejích skrýší nejhlubších.   Tím pak způsobem můžeme
duši s hříchem smíšenou přirovnati  stromu  velikému,  kterýž  má
mnoho větví a má také  kořeny  v  zemi  přehluboko:  tak  pronikl
a zaujal hřích i pastviny nejhlubších skrýší duše, vešel v obyčej
a zvyk, rosta s každým hned od mladosti a uče ho zlému.
2.	Když pak moc milosti Boží duši zastíní podle míry víry
jednohokaždého,  a když přijme pomoc shůry, předse jen z části
nějaké zastíní ji roilosť ta. Nedomnívejž se tedy nikdo, že by duše
jeho  úplně byla osvícena:  mnoho  ještě  pastviny  má  nepravosť
1.	
168   XLl. 3. Pokora zach, milosť. XLII. 1. Duše bez Ducha B. pusta.
uvnitř, a potřebí člověku mnoho práce a trudu, jenžto by s milostí jemu udělenou souhlasil. Proto také milosť po částkách začíná duši přicházeti, ač mohouc v jednom okamžení člověka očistiti a zdokonaliti, aby zkoumala předsevzetí jeho, zdali lásku k Bohu zachovává úplnou, v ničem se nespolče s nešlechetníkem, alebrž všecek se milosti oddávaje. A když duše takto po dlouhý čas dobře se osvědčila a milosť v ničem nezarmoutila, aniž zlehčila: z mála počavši nabývá pomoci. A sama pak milosť ujímá v duši pastvu a zakořeňuje se až v nejhlubší části a pomysly, jestliže duše po delší čas a v rozličných případech dobře se osvědčuje a s ní souhlasí, až konečně duše milostí nebeskou všecka bývá jata a milosť kraluje v této nádobě své.
3. Kdo by se však nenalézal u veliké pokoře, odevzdán bude satanu a zbaven milosti Boží jemu udělené a u velikém octne se protivenství; a tedy zjeví se jeho domýšlivost a že jest nahý a bídný. I má tedy kdo milostí Boží bohat jest, trvati u veliké pokoře a zkroušenosti srdce a nepovažovati se leč za žebráka a člověka nic nemajícího; nebo co má cizí je, a jiný mu to dal a kdy chce, zas mu to odjímá. Kdo se takto pokořuje před Bohem a před lidmi, ten může > sobě zachovati milosť jemu udělenou, jakož se dí (Mat. 23, 12.): „Kdo se poníží, bude povýšen". A jakkoli je vyvolený Boží, sám u sebe budiž zavržený, a jakkoli je věrný, považuj sebe za nehodná; nebo takové duše dobře se líbí Bohu a bývají obživeny v Kristu. Jemu budiž sláva, on panujž na věky! Amen.

XLII. 2, 3. Duše v mil. post. místo hraž.; jediný nepř. náš duch zlý.
nevtrhli a je nezpustošili.   Nebo mudrci tohoto světa,  Aristoteles, Plato, Sokrates věhlasní jsouce učenci, podobni byli městům velikým, ale zapustli od nepřátel, jelikož nebyl Duch Boží v nich. 2. Kdož pak ač neukové účastni jsou milosti, ti jsou jakoby městečka mocí kříže opevněná. Vypadají však z milosti a přicházejí v záhubu z dvojí příčiny, buď že nesnášejí protivenství, jež na ně doléhají, aneb že půvabům hříchu navnaditi se dávají; nebo poutníci nemohou zajisté projíti světem bez pokušení. Jako pak při porodu žebrácká i králová tytéž bolesti podstupují, a jako role boháče i chudého, nedostane-li se jí vláhy potřebné, nemůže vydávati plodu přiměřených: tak i při díle duše ani mudrc ani bohatec v milosti nekra-luje leda skrze trpělivosť a protivenství a mnohá soužení; nebo život křesťanů nemůže býti jinaký.   Jako med jsa sladký nic trpkého a nic jedovatého nepřijímá: tak oni ve všelikých případnostech bud dobrých buď zlých vlídní jsou a lahodní, jakož dí Pán (Luk. 6, 36. a Mat. 15, 11. n.):   „Buďte milosrdní, jakož i Otec  váš  nebeský milosrdný jest"; neboť „co člověku škodí a ho poskvrňuje, uvnitř jest; nebo ze srdce vycházejí zlá myšlení", jakož Kristus praví, že co člověka poskvrňuje, uvnitř jest.
3. Uvnitř tedy v duši plazí se a lozí duch nepravosti, duch rozumný a ponoukající, rouška temnosti, člověk starý, jehož svléci mají ti, kdož utíkají se k Bohu, a obléci se v člověka nebeského a nového, jenž jest Kristus. Tak tedy nic z těch věcí, kteréž jsou zevnější, nemůže člověku uškoditi, jedině duch temnosti, jenž žije, působí a přebývá v srdci. I povinen tedy každý zápasiti v myšlénkách svých, aby mu v srdci zasvitl Kristus, jemuž budiž sláva na věky! Amen.

Homilie XLII.
Kterak třeba ohraditi duši proti nepřátelům.
1. Duše sebe nadanější bez Ducha Božího pusta jest a 2. naopak duše neuka
v milosti postavená místo hrazené. Život křesťanů není bez protivenství,  než
3. jediný opravdový nepřítel náš je duch zlý.
1. Jako městu velikému, kteréž by bylo spustlé a mělo hradby pobořené a bylo od nepřátel zajato, velikosť jeho nic by neprospěla a bylo by tedy žádoucno, aby podle velikosti své mělo i pevné hradby, aby se nepřátelé do něho dostati nemohli: tak zajisté i duše vyzdobené vědomostmi, rozumem a veleby strým důvtipem jsou jako veliká města. Avšak třeba i tázati se, zdali ohrazeny jsou mocí Ducha, aby snad nepřátelé do nich

Homilie XLIII.
Zárodek života křesťanského kterak třeba pěstovati.
1.	Křesťané  mají v sobě nebeské světlo,  pomazáni jsouce olejem Ducha st. ;
2.	jedni snášejí útisky zevnější  přechovávajíce uvnitř poklad milosti, jiní ne-
nepodobni jsou hrobům obíleným. 3. Daemonové stíhají křesťana od maličkosti,
bude-li však míti ustavičně Boha na mysli a jeho-li jediného se přidrží, pře
koná je; 4. než předse ve stálém bude strachu jako kupec mořem se plavící,
dokud do přístavu se nedostal. 5. Jako plod v životě matky po dlouhou dobu
bývá utajen, až pak k obecné radosti se narodí: tak jest i se semenem božství
v srdci křesťana; 6. ale totéž Brdce, bude-li nedbalé, podobně spustošeno býti
může jako sad pěkně upravený, teče-li podle něho potok prudký. 7. Srdce je
1.	

170   XLIII—3. Křesť. má v sobě světlo nebeské: daemonovo stíhají jej.
nádoba plná věcí nejhorších a nejlepších; hřích jako mlha nebo dým leží na
něm, 8. a toliko bojem lze zbaviti se ho a 9. přes všechny nástrahy daemonů
dojíti království věčného.
1.	Jakož od jednoho ohně mnoho lamp a svítidel rozsvíceno
bývá, všecka pak svítidla a lampy od jedné přirozenosti rozsvíceny
bývají a svítí: tak i křesťané od jedné přirozenosti rozsvíceni bývají
a svítí,  od božského  totiž   ohně Syna Božího,  a mají v srdcích
svých lampy hořící a svítí před ním jsouce na zemi jakož on sám.
Díť   písmo   (Žalm 44, 8.):   „Proto   pomazal tě  Bůh tvůj   olejem
radosti",  proto  nazván byl Pomazaným,  abychom  i my pomazáni
byvše týmž olejem, jímž  i on pomazán byl,  stali se Pomazanými,
tétéž takořka bytnosti a jednoho těla.  Řečenoť opět (Žid. 2, 11.):
„Který posvěcuje i kteří posvěceni bývají z jednoho [jsou] všickni".
2.	Jsou tedy křesťané z jedné části podobni lampám majícím
v sobě olej,   to jest ovoce spravedlnosti.   Nebude-li však lampa
rozžata od lampy Boží v nich,  nic nejsou.   Pán byl lampa hořící
pro Ducha božství, kterýž bytně zůstával v něm a srdce jeho roz
něcoval, podle jeho přirozenosti lidské.   Jako kdyby měšec chatrný
plný byl perel: tak i křesťané na zevnějším člověku jsouce nutně
poníženi a potupeni u vnitru svém předrahou perlu chovají. Drazí
pak podobni jsou hrobům obíleným, zevně sice přečistě jsou ozdo-
beni, ale vnitř plni kostí umrlčích, hojného zlopuchu a duchů ne
čistých. Odumřeli Bohu  a oblekli se ve všelikou hanbu  a neřesť
a temnosť protivníkovu.
3.	Apoštol dí (Gal. 4, 1. n.): „Dokud je dědic maličký, pod
pěstouny je a opatrovníky",  to jest pod zlými   duchy,  kteřížto
duchové nechtějí tomu, aby dítě rostlo,  aby stavši se mužem do
spělým nejalo se pečovati o majetek svůj a panství si neosobovalo.
Křesťan povinen  všude na paměti míti Boha;  neboť psáno (V.
Mojž. 6,  5.):   „Milovati  budeš Hospodina Boha  svého  z celého
srdce svého", aby nejen tu měl Boha svého v lásce, když jde do
modlitebnice,  ale i když se prochází,   když s lidmi obcuje, i když
jí, aby měl Boha svého na mysli, jej miloval a v něm si obliboval;
neboť  dí (Mat. 6,  21.):   „Kde jest  mysl tvá,   tu i poklad  tvůj".
Nebo ke které věci  přivázáno je srdce člověka a kam ho žádosť
táhne, tatě jeho bůh.   Touží-li srdce ustavičně po Bohu, tedy on
je pánem srdce jeho.   Kdo však světa se odřeknuv vzdal se svého
majetku,   opustil město a dal se na posty, ještě předse na svého
vlastního člověka připoután bývá neb na věci světské,  na domov
svůj, na lásku k rodičům:   kdekoli připoutáno  srdce jeho a jata
mysl jeho, totě jeho bůh, a shledá se, že širokými dveřmi vyšed

XLIII. 4. o. Křest, nikdy bez bázně; símě B. potí. plodu v živ. matky.   171
ze světa malými dvířkami zase vešel a vpadl do světa. Jako suché chrastí uvrženo byvši v oheň nemůže odolati síle ohně, alebrž ihned pohoří: tak i duchové chtějíce bojovati proti člověku, jenž hodným Ducha usouzen byl, obžehují se a stravují božskou mocí ohně, když jen člověk ustavičně Pána se přidržuje, v něho věří a jemu se důvěřuje. A byť byli daemonové silní jako hory silné, sežženi budou modlitbou jako ohněm vosk. Než mezitím veliký uložen duši boj a zápas proti nim. Jsou tam řeky plné ještěrův a tlamy lví; je tam oheň pálící až v duši. Než jako zločinec dokonalý, opojen jsa duchem bludu, buď že vraždí, buď že cizoloží, nešlechetnosti nasytiti se nemůže: podobně i křesťané ponořeni jsouce v Ducha svatého pozbývají zkušenosti ve zlém; ti však, jenž sice obdrželi milosť, ale ještě mají přímětek hříchu, zůstávají v bázni a chodí ještě místem hrozným.
4.	Nebo jako  kupci,  jež mořem se  plaví,   byť i měli vítr
vhodný a moře  bylo utišené,   dokud se nedostanou k přístavu,
vždy se bojí,  aby snad náhle nestrhl se vítr protivný a moře se
nevzbouřilo a loď nepadla v nebezpečenství: tak i křesťané, byť
i vál v nich příznivý vítr Ducha svatého,  předse ještě ve strachu
jsou,  aby nenastal a nezavál vítr moci protivné a nějakou bouři
a vlnobití na duše jejich neuvedl.  I třeba tedy píle veliké, abychom
dospěli v přístav odpočinutí,   ve svět dokonalý, v život a radosť
věčnou,  v město  svatých,   v nebeský Jerusalem,   ve sbor prvoro-
zených.   Kdo neprošel  všecky   nesnáze ty,   ten  ještě u velikém
strachu je, aby mu moc nešlechetná mezitím pád nějaký nenalécela.
5.	Žena počavši má plod svůj uvnitř v temnosti a tak říkaje
na místě tmavém;   když pak konečně dítko v pravý čas šťastně
vyjde, nové zří stvoření,  jehož nikdy nevidělo: nebesa, slunce a
zemi; a ihned berou je přátelé a příbuzní s veselou tváří v náručí
své;   když se však přihodí,   že  dítě uvnitř nějakou nehodou se
přetrhne, tu nastane potřeba, aby lékaři k tomu zřízení upotřebili
nástroje, a dítě pak přijde ze smrti ke smrti a z temnosti v temnosť;
vylož si to  i na stránku  duchovní.    Kteří pojali  símě božství,   ti
chovají je u sebe způsobem neviditelným a pro hřích, jenž s nimi
jest,  ukrývají je na místech tmavých a plných  postrachu.    Kdož
tedy se opatrují a símě zachovávají,  ti je v čase náležitém vydají
na světlo,   a  konečně,   když  se tělo rozpojí,   přijmou  je andělé
a všichni sborové nebeští  tváří veselou.   Kdo však přijav na se
zbroj Kristovu k boji  statečnému  zváhaví,  ten ihned vydán bude
nepřátelům  a při rozpojení  těla  přijde z temnosti,  jež  ho  nyní
obkličovala, v temnosť horší a na zahynutí.
4.	

172    XLIII. ti—9. Srdce pod. sadu a mul. vel, hřích mlze, bojem bývá přek.
6.	Jako pak jest se sadem, v němž jsou stromy  ovocné a
jiné vonné rostliny, kterýž je všecek pěkně vzdělán a čistě upraven
a místo plotu má také nízkou zídku, která jej chrání, podle něhož
však teče potok prudký; byť i jen něco málem vody na zídku bil,
podrývá základ,   dostává průchod a za krátko podvrátil základ  a
vtrhnuv   do vnitř,   z kořene rve všeliké sadby a hubí všelikou tu
úpravu a činí ji neplodnou : takhle jest i se srdcem lidským. Mívá
ono myšlení dobrá,   přibližují se však k srdci ustavičně potokové
nepravosti, usilujíce je převrátiti a na svou stranu strhnouti. Je-li
pak mysl jen trochu lehká a přistoupí-li na myšlénky nekalé, ejhle
tu již nalezli   pastvy duchové bludu   a  vešli do něho   a převrátili
tam všelikou ušlechtilosť, zahladili dobré myšlení a zpustošili duši.
7.	Jako jest oko malé proti údům ostatním a předse panenka,
jakkoli malá jsouc, je nástroj veliký; nebo spatřuje pojednou nebe,
hvězdy,  slunce,  měsíc,  města i jiná stvoření,   ano vše to,   co   se
vidí,  na malé panence oka  se zpodobňuie  a obrazí:   takhle jest
i s myslí v srdci. I srdce malou je nádobou, a jsou tam ještěrové,
jsou tam lvové, jsou tam zvířata jedovatá a všeliké poklady ne
pravosti, a jsou tam cesty drsné a křivolaké, a jsou tam i sráze;
a rovněž zase je tam Bůh, jsou tam andělé, je tam život a králov-
ství, je tam světlo a apoštolé, jsou tam pokladové milosti, je tam
všecko.   Nebo jako mlha všecku zemi zaléhá a člověk člověka ne
vidí : tak i temnosť věku tohoto  leží na všelikém  stvoření a na
vší přirozenosti lidské od přestoupení; pročež kdo temností jsou
zastíněni, v noci jsou a obcují na místech strašných. A jako když
dům pln je dýmu: tak hřích s nečistými myšlénkami svými plíží
se a usedá v myšlénkách srdce a nesčíslný počet daemonův.
8.	Jako pak bývá při věcech viditedlných, že když se udá
válka, mudráčkové a velmoži do boje nejdou, alebrž bojíce se smrti
nazpět ostávají,  ale posláni bývají nováčkové a chudí a sprostí, a
když se stane,  že dobudou vítězství  nad nepřátely   a zaženou je
za hranice,   dostává  se jim  od krále pocty  a věnců  vítězných  a
bývají povýšeni   k důstojenství,   onino pak velmožové zůstávají za
nimi v pozadí: tak jest i v oboru věcí duchovních.   Lidé sprostí
slovo  z  počátku  slyší,   pak  myslí  pravdy  milovnou je skutkem
konají a dosahují od Boha milosti Ducha; mudráčkové však, kteří
ve  slově pohledávají lepoty,   ti boje  se vzdalují,  v ničem  nepro-
spívají   a ukáže se,  že  za těmi, kdož bojovavše zvítězili,   nazpět
zůstali.
9  Jako pak větrové silně vanoucí vším stvořením pod nebem klátí  a veliký hluk dělají:  tak doráží  moc nepřítele  a pudí my-

XLIV. 1. 2. Kristus přišel, aby duši naši obnovil a napravil.         173
šlénky i pobuřuje hlubinu srdce po své vůli a rozptyluje myšlénky ke službě své. Jako mýtní sedíce u prosmyků zadržují a prohledávají mimojdoucí: tak číhajíce zadržují duše i daemonové a když vycházejí z těla nejsouce úplně očištěny, nedopouštějí jim vejíti vzhůru v příbytky nebeské a dostati se k Pánu svému; od duchů vzdušních bývají dolů staženy. Kdo jsou v těle, ti ještě velikým bojem a zápasem nabývají milosti shůry od Pána a dostanou se k Pánu s těmi, kteří zbožným obcováním již došli odpočinutí, jak přislíbil (Jan 12, 26.): „Kde jsem já, tuf i můj služebník bude", a po věky nekonečné kralovati budou spolu s Otcem a Synem i Duchem svatým, nyní a vždy a na věky věkův.   Amen.
Homilie XLIV.
O převeliké proměně, kterou působí Kristus Pán v duši
křesťanské.
1. Kristus přišel, aby duši naši proměnil a 2. v čem ji nepřítel porušil, v tom ji napravil.   3. On pastýř náš dobrý  a lékař opravdový, 4. on  náš velekněz,
5.	on Duchem svým sv. vynáší duši z hlubin nepravosti k výšinám nebeským.
6.	Co koráb plavícímu  se přes  moře,  to Duch sv. duši  křesťanské  na pouti
života; na lodi té uniká všech nebezpečenství; 7. neboť Kristus sám ji spra
vuje. 8, Sv. Pavel a 9. lotr na kříži patrnými jsou příklady proměny té. Nuže
důvěrou, láskou, modlitbou a ctností všelikou snažme se dosáhnouti jí již zde
na zemi, abychom hodni se stali nebeského království.
1.	Kdo přistupuje k Bohu  a chce opravdu  býti přísedícím
Kristovým,  ten povinen přicházeti k němu za tím úmyslem, aby
byl proměněn, od prvého způsobu a obcování  odstoupil a pro-
kazoval člověka ušlechtilého a nového,   jenž by nic ze člověka
starého na sobě nenosil. „Je-li kdo v Kristu", psáno (II. Kor. 5,17.),
„nové stvoření jest".   Nebo  zajisté  proto přišel Pán náš,  Ježíš
Kristus, aby přirozenosí [porušenou] proměnil,  přejinačil, obnovil
a znovu stvořil   duši  strázněmi   skrze   přestoupení   převrácenou,
smísiv ji s vlastním Duchem božství svého.   Na to přišel,  aby
způsobil novou mysl, novou duši, nové oči, nové uši, nový jazyk
duchovní a slovem  nové lidi věřící v něho, či nové nádoby, po-
mazav je vlastním světlem  poznání,   aby vlil  v ně nové víno, to
jest Ducha svého. „Víno nové", vece (Mat. 9, 17.) „lejí do nádob
nových".
2.	Nebo jako nepřítel, když byl člověka dostal v područí, po
sobě ho zjinačil,   obklíčiv ho zlými žádostmi a pomazav duchem

174
XLIV. 3. 4.  On pastýř náš a lékař a velekněz.
hříchu, a víno všeliké nekázanosti a zlého naučení do něho vlil: tak zase Pán vykoupiv ho od nepřítele obnovil jej, pomazal Duchem svým a vlil do něho víno života, novou nauku Ducha. Ten zajisté, jenž přirozenosť pěti chlebů v přirozenosť hojnosti proměnil a nerozumné přirozenosti osla udělil řeč a nevěstku obrátil ke zdrželivosti a přirozenosť ohně palčivého tak upravil, aby chladila ty, kteří do pece byli uvrženi, jenž i přirozenosť dravých divokých lvů Danielovi skrotil, ten může i duši hříchem zpustlou a zdivočilou přeměniti ve svou dobrotu, laskavosť a pokoj Duchem zaslíbení svatým a dobrým.
3.	Jako pastýř umí vyléčiti ovci prašivou a ochrániti ji před
vlky: tak i Kristus, pastýř opravdový, přišed sám jediný mohl vy
léčiti a uzdraviti ovci ztracenou a prašivou, člověka, od prašivosti
a malomocenství hříchu.   Před tím knězi, levité a učitelé nemohli
duši vyléčiti přinášením darův a obětí a kropením krve, jelikož
sami obklíčeni jsouce mdlobou ani sebe vyléčiti nemohli.   Psánoť
zajisté (Žid.   10,   4.):   „Nemožno jest,  aby krev býkův a kozlů
shladila hřích". Pán pak ukazuje k nedostatečnosti lékařů tehdejších
řekl (Luk. 4, 23.):   „Zajisté dítě mi toto přísloví: Lékaři, uzdrav
se sám", jakoby řekl:   Nejsem já jako ti, kteří ani sebe uzdraviti
nemohou.   Já jsem lékař opravdový a pastýř dobrý, jenž dává duši
svou za ovce a jenž může vyléčiti všeliký neduh a všelikou slabosť
duše; já jsem ten beránek bez úhony, jenž jednou obětován bude
a jenž uzdraviti může ty,   kteří ke mně  přicházejí.    Opravdové
uzdravení  duše  děje   se   zajisté  jediným  Pánem,   neboť  řečeno
(Jan 1, 29.): „Ejhle Beránek Boží, jenž snímá hřích světa", totiž
duší, jež v něho věří a z celého srdce jej milují.
4.	Pastýř tedy dobrý léčí ovci prašivou; ale ovce ovci vyléčiti
nemůže. Nebude-li vyléčena ovce rozumná, člověk, nevejde v nebe-
skou církev Páně; neb tak i v zákonu řečeno v nástinu a obraze.
O malomocném totiž a majícím poskvrnu toto praví Duch tajemně
(III. Mojž.-21,  17.   n.):   Malomocný  a  mající  poskvrnu  nevejde
v církev Páně; alebrž přikázav malomocnému,   aby šel ke knězi a
mnohým vzýváním jej   v příbytek  stanu  svého uvedl,   by  položil
nice na malomocenství, na místo ukázané, kde malomocenství se ho
dotknulo, a uzdravil  jej.    Podobně i  Kristus opravdový velekněz
statků budoucích k duším malomocenstvím hříchu malomocným se
skloňuje a vchází  do stanu těla jejich a léčí a uzdravuje  neduhy.
A tudíž bude moci  duše vejíti  v nebeskou církev  svatých Israele
opravdového;   všeliká  zajisté   duše,   jež   malomocenstvím   hříchu
obtížena jest a nepřichází  k veleknězi  opravdovému   a  která ne-

XLIV. 5—7. Duch sv, povznáší duši k neb., on jí lodí, již řídí Kr.       175
byla nyní vyléčena, nevejde v řady svatých, v církev nebeskou. Nebo bez úhony jsouc a čistá, bezúhonné a čisté duše pohledává. „Blahoslavení", psáno (Mat. 5, 8.), „čistí srdcem, neboť oni Boha viděti budou".
5.	Třeba zajisté,  aby duše,  jež opravdu věří v Krista,   byla
proměněna a převedena z nynějšího stavu zlého v jiný stav dobrý
a z nynější přirozenosti nízké v jinou přirozenosť božskou a obno-
vena byla mocí Ducha svatého.   Takto   pak  může   se hoditi pro
království nebeské. A toho má se dostati nám, kteří věříme, kteří
jej opravdu milujeme a ve všech jeho svatých přikázáních kráčíme.
Nebo když  za času Elisea  dřevo  přirozeně  lehké  uvrženo byvši
do vod vyneslo   na horu železo  přirozeně   těžké:   čím spíše sešle
sem Pán lehkého, čilého, dobrého a nebeského Ducha svého a vy
nese skrze něho duši  ve vodách  nepravosti pohříženou a oblehčí
a operutí ji k výšinám nebeským a z její vlastní přirozenosti ji
převede a pitoměni.
6.	A jako v tomto světě viditelném nikdo nemůže o své moci
přepraviti se a přejíti přes moře bez  lodi lehké a obratné, jež
jsouc z dřeva ustrojena jediná po vodách choditi může; potopíť se
zajisté a zahyne, kdo by chtěl po moři choditi: rovněž tak je ne
možno, aby duše o své moci přešla a přepravila se přes trpké moře
hříchu a přes hroznou propasť zlých mocností vášní temných, nedo-
stane-li se mu čilého, nebeského, perutého Ducha Kristova, jenž kráčí
a chodí po vší nepravosti a jehož pomocí rychlým a rovným během
dojíti může do nebeského přístavu odpočinutí   a do města králov-
ství. Jakož pak ti, kteří se plaví, nečerpají vody z moře aniž pijí,
a neberou z něho ani oděvu ani potravy,   nýbrž odjinud věci ty
na koráb přinášejí:  tak i duše křesťanů  ne ze světa tohoto,  ale
shůry, s nebes potravu nebeskou a oděvy duchovní přijímají; a
odtamtud žijíce když  byli  na loď dobrého a obživujícího Ducha
vkročili, pomíjejí protivných a zlých mocností knížat a sil. A jako
z jedné přirozenosti dřeva všecky lodi se  stavějí, po nichž lidé
přes moře trpké přecházeti mohou:  tak  i duše křesťanské po
silněny jsouce rozličnými dary z jednoho božství světla nebeského
lítají přes všelikou nepravost.
7.	Poněvadž pak loď i kormidelníka potřebuje i pohodlného
a mírného větru, aby dobře plouti mohla, tím vším je duši věrné
Pán,  a překonává děsné bouře a divoké vlny nepravosti a návaly
násilných větrů hříchu, mocně a horlivě a moudře podle vědomosti
své rozrážeje jich příboje.   Bez nebeského  kormidelníka  Krista
nelze,   aby kdo přešel přes trudné moře mocí temnosti a skrze
5.	
176   XLIV. 8. 9. Sv. Pav. a lotra na kříži kterak Kr. proměnil; kýž i nás prom.
dýmání trpkého pokušení; neboť (Žalm 106, 26.) „vznášejí se [vlny mořské] až k nebesům a sestupují až do propastí". Všelikou pak vědomosť loďnickou, válečnou a co do pokušení má on, kráčí přes vlny divoké, „nebo proto, že sám byl pokušen, mocen jest i těm, kteří pokoušeni bývají, spomáhati" (Žid. 2, 18.).
8.	Třeba tedy, aby duše naše proměněny byly a převedeny
z nynějšího stavu ve stav jiný a přirozenost božskou a ze starých
staly se nové,  to jest,  dobré, dobrotivé a věrné ze zlých a ne
věrných a stavše se takto způsobilé  přesazeny  byly v království
nebeské.   Svatý Pavel o svém proměnění a uchvácení píše takto
(Fil. 3, 12.):   „Běžím pak,  zdali bych uchvátil, jakož i uchvácen
jsem od Krista".   Jak pak uchvácen byl od Boha?   Jako když by
tyran,  jenž někoho uchvátil a odvlékl,  později sám od pravého
krále jat byl: tak i Pavel, když ukrutný duch hříchu jej popouzel,
pronásledoval a plenil církev; ale že tak činil ne z nenávisti proti Bohu,
nýbrž z nevědomí jakoby pro pravdu bojoval,  nepohrdl jím Pán,
ale uchvátil jej a nevýslovným světlem osvítil, on král nebeský
a pravý ráčil zavolati naň,  udeřil jej jako otroka a vysvobodil.
Ejhle dobrotivosť Páně a proměna jeho  jak může proměniti duše
k nepravosti připoutané a zdivočilé a v okamžiku převésti je v do-
brotu svou a mír.
9.	U Boha zajisté možné je vše, jakož se i s lotrem dalo,
jenž v okamžení skrze víru proměněn a v ráj přesazen jest.  Proto
přišel Pán,   aby duše naše proměnil a znovu stvořil, i jak psáno
(II. Petr. 1, 4), „přirozenosti božské účastný" je učinil, aby v duši
naši dal   duši nebeskou,  to jest Ducha božství, jenž by vedl nás
ke všeliké ctnosti, abychom žíti mohli životem věčným.   Důvěřujme
se tedy z celého srdce zámluvám jeho nevýslovným, poněvadž pravdo
mluvný je, jenž přislíbil.   Náleží tedy milovati Pána a všelijak usi-
lovati  o ctnosť všelikou  a bez  přestání  a neustále  prositi  jej,
abychom obdrželi   zaslíbení Ducha  jeho  úplně  a dokonale,   aby
obživly duše naše, dokud ještě v těle jsme.  Nebo neobdržíli duše
ve světě tomto  posvěcení Ducha  skrze silnou  víru a prosbu a
nebude-li přirozenosti božské účastná a spojena s milostí, jížto by
všecka přikázaní  čistě a bez úhony vykonávati mohla:  nehodí se
pro království nebeské.   Nebo  čeho si zde člověk dobrého doby],
to v onen den bude životem jeho skrze Otce i Syna i Ducha sva-
tého.   Amen.

XLV. 1. 2. Není spásy ani v moci, ani ve vědě, ani v umění.      177
Homilie XLV.
Jediný Kristus může duši náležitě oblažiti.
1. Všecko třeba pro Krista opustiti, poněvadž není spasení leč v něm ; nenacházejí ho králové v moci své veliké, 2. ani mudrci a umělci ve vědě a umění svém, 3. ani boháči ve svém bohatství; 4. zkrátka mimo Krista není utěšení. 5. Duše hříchem utýraná vratiž se k Bohu; on člověka jsa příbuzen nemá zalíbení leč jedině v něm. 6. Kristus ač na nebi sedí po pravici Otcově, pečlivě dbá o duši zde na zemi; a 7. duše jemu zasnoubená ničím se neutěší, dokud s ním se nespojila.
1.	Kdo si zvolil život samotářský, ten povinen všecky věci,
jež se ve světě tom udávají, pokládati za věci sobě cizí a neznámé.
Nebo kdo v pravdě následuje kříže Kristova, odřeknuv se všeho,
ano i duše své, ten povinen míti mysl svou upjatou k milování
Krista, to jest vážiti si Pána nad rodiče,  bratry,  ženu,  děti, pří-
buzné,  přátely a zboží všeliké.   Tak zajisté prohlásil se Pán řka
(Luk. 14, 26. Mat, 10, 37.):   „Kdo neostaví otce, neb matku, neb
bratry, neb ženu, neb děti, neb pole a nenásleduje mne, není mne
hoden";  nebo v žádném jiném není pro lidi spasení a odpočinutí,
jakož jsme slyšeli.   Co tu povstalo králů z rodu Adamova, kteří
vládli vší zemí a na své královské moci mnoho si zakládali; ale
žádný z nich  při té své  moci veliké  nemohl  poznati té úhony,
která z přestoupení prvého člověka  na duši přišla a ji zatemnila,
aby převratu svého nepoznávala,  že totiž prvé mysl čistá spatřo-
vala Hospodina svého v důstojnosti jsouc postavena a nyní po pádu
oblečena jest v hanbu, ježto oči srdce zaslepeny byly,  aby nevi-
děly slávy,  kterouž spatřoval před neposlušností svou  otec náš
Adam.
2.	Byli  pak  na  světě i mudrcové  rozliční,   z nichž jedni
láskou k moudrosti ctnosť na jevo dávali, jiní pak cvičeností svou
v  sofistice  podivení  vzbuzovali,   jiní  prokazovali  svou  zběhlosť
v řečnictví, jiní jsouce grammatikové a básníci skládali a spisovali
dějepravy.   Ale i rozliční umělci povstali provozujíce světská umění,
z nichž jedni vyřezávali ze dřeva rozmanité ptáky, ryby a podoby
lidské a tím umělectví své prokázati se snažili; jiní pak z mědě
sochy lidské a jiné vyráběti usilovali; jiní budovali stavby velkolepé
a nádherné; a zase jiní zem prorývajíce dobývají z ní porušitelné
stříbro a  zlato, jiní pak drahé kamení; jiní opět jsouce tělem
krásni a vynášejíce se spanilostí tváře své tím spíše byli od satana
podvedeni a upadali v hřích.   A všichni  tito řečení  umělci jati

178   XLV. 3—5. Ani v bohatství, jedině v Kr.; duše vratiž se k Bohu.
jsouce a svíráni hadem v nitru jejich bydlícím a neznajíce hříchu, který se jich přidržoval, stali se vězni a otroky moci nešlechetné a nic jim neprospěla ani jejich vela ani umění.
8. Je tedy ten svět plný všeliké rozmanitosti podoben muži bohatci, jenž má domy nádherné a veliké, zlato a stříbro, majetek rozličný a služebnictvo přehojné, jenž však při tom obtížen je neduhy a strastmi a okolo něhož stojí všecko příbuzenstvo se vším bohatstvím nic nemohouc zprostiti jej nemoci. Žádné tedy usilování žijících, ani bratři, ani bohatství, ani zmužilost, ani co z věcí dříve pověděných nemůže z hříchu vybaviti duši hříchem pohříženou a slepotou poraženou; jedině příchod Kristův může očistiti duši i tělo. Zhostivše se tedy všeliké péče o život tento obírejme se s Pánem volajíce k němu dnem i nocí. Nebo viditelný svět tento se svým utěšením čím více se zdá, že tělu lahodí, tím více dráždí vášně duše a množí bídu její.
4.	Muž kterýsi moudrý usiluje dobře opatřiti své věci hleděl
zkusiti všecko, co ve světě tom se kolotá, zdali by jakého úspěchu
nalezl.   Podal se mezi krále,  mocnáře a knížata a nenalezl léku
spasného,   jehož by mohl přinésti duši své,  a když delší čas  byl
mezi nimi prodlel, v ničem neprospěl. I šel dále k mudrcům tohoto
světa a k řečníkům; ale podobně opustil je ničeho nezískav.  Odešel
k malířům a k těm,  jenž zlato a stříbro ze země dobývají, i ke
všelikým umělcům,   ale nemohl nalézti žádného uzdravení ranám
svým.   Od těch tedy konečně se odvrátiv hledal sobě Boha, jenž
léčí neduhy a nemoce duše;   když pak sám na sebe pohlížel  a
věci tyto uvažoval,  shledalo se,  že mysl jeho  těch věcí,  jimiž
dříve se zabývala a od nichž patrně odstoupila, nenávidí.
5.	Jako když ve světě žena bohatá,  mající veliké statky a
dům nádherný, nemívá ochrany — jenž osmělují se škoditi jí a zpu-
stošiti domy její,   mnozí jsou — a ona konečně  nemohouc déle
snášeti  pych ten obchází hledajíc si muže mocného,   statečného
a všelijak zkušeného, a když po mnohém utrpení muže takového
dostane,  z něho se raduje a má v něm silnou  obranu:   tak hle
duše po pádu hříšném, když mnoho byla trpěla od moci protivné a
u veliké poušti se octla a ovdověla a od chotě svého nebeského opu-
štěna byla pro přestoupení přikázaní a všelikým  mocnostem ne
přátelským Mlčkou se stala — zbavilyť jí vlastního rozumu,  od
vrátily od nebeského smýšlení,   tak že ani neviděla,   co  proti ní
páší,   ale domnívala se,  že tak dalo se od počátku — konečně,
když z doslechu poznala samotu a opuštěnosť svou úpíc před láskou
Boží k lidem,   nalezla život a spásu,    čím to?   Tím,   že se zase

XLV. 6. 7. Kr. pečlivě dbá o duši, která nehledá utěšení leč v něm.   179
vrátila k příbuzenstvu svému. Neníť zajisté takové přízně a takového přátelství, jakým se nese duše k Bohu a Bůh k ní. Bůh stvořil rozličné druhy ptáků, jedny, kteří by hnízdili na zemi a měli tu svou potravu a odpočinek svůj, jiné pak zřídil tak, aby hnízdili na vodách a tu měli svou potravu; stvořil i dva světy, jeden na hoře pro duchy služebné, kterýmž tam obcovati přikázal, a jeden dole pro lidi pod touto oblohou; stvořil nebesa a zemi, slunce a měsíc, vody, stromy ovocné i rozličné druhy zvířat; ale v žádném z těch tvoru Bůh neodpočívá. Všecko stvoření pod jeho vládou jest a předse nezaložil trůnu svého v něm, aniž s kterým vešel ve spojení, leč v jediném člověku zalíbilo se mu, s ním se spojil, v něm odpočívá. Vidíš zde příbuzenstvo Boží s člověkem a člověka s Bohem V A tudíž to jest, že rozumná a moudrá duše, když obešla po všech tvorech, odpočinutí sobě nenalezla leč v jediném Pánu;   a Pánu v ničem se nezalíbilo, leč jedině v člověku.
6.	Když zvedneš oči své k slunci, najdeš kruh jeho na nebi,
ale světlo jeho   a paprsky kloní se k zemi a všecka moc světla a
všecka jasnosť nese se k zemi; tak hle i Pán sedí sice po pravici
Otcově nade všemi knížaty a mocnostmi,  ale oko jeho upřeno je
na srdce lidská na zemi,   aby ty, kteří od něho očekávají pomoci,
povznesl tam, kde sám jest,  jelikož dí (Jan  12, 26.):   „Kde já
jsem, tuť i služebník můj bude";  a opět Pavel (Efes. 2,  5. 6.):
„Spolu vzkřísil [nás] a posadil po pravici své v nebesích". Ale ta
němá zvířata daleko rozumnější jsou nás; neboť každé z nich při-
držuje se vlastní přirozenosti své, divoká divokých a ovce vlast
ního  rodu  svého;   a  ty  se  nevracíš  k nebeskému  příbuzenstvu
svému, jež jest Pán,  nýbrž oddáváš se a nakláníš myšlénkami
svými k myšlénkám nepravosti, činíš se pomocníkem hříchu a bo-
juješ  s ním proti sobě samému, a tak se dáváš nepříteli na po-
žrání, rovněž jako když ptáče od orla bývá polapeno a zardouseno
aneb ovce od vlka, aneb jako když nevědomé dítko vystře ruku
svou k hadu a byvši uštknuto od zápalu umírá.   Podobenství jsou
zajisté jakoby obrazy věcí duchovních.
7.	Jako bohatá panna zasnoubena jsouc muži,   byť jakékoliv
dary obdržela před sňatkem, ať jsou šperky, ať šaty, ať drahé ná-
dobí, tím se neutěší, dokud nepřijde  čas svatby a ona chotí se
nestane: tak i duše jsouc nebeskému  ženichu jako  nevěsta za
snoubena přijímá od Ducha závdavek,  milodary buď uzdravování,
bud poznání, bud1 zjevení,   ale na těch věcech nespočine, až dojde
úplného společenství, to jest lásky, jež jsouc nezměnitelná a ne
hynoucí všecky, kdož po ní touží, zbavuje strázní a zmítání. Aneb

180    XLYI. 1. 2. Slovo B. světu se nelíbí; i duše pokleslá může touž. po P.
jako nemluvně, byť kolem obloženo bylo perlami a drahým oděvem když zlační, všecko to, co má na sobě, za nic nepokládá, alebrž tím pohrdá a všelikou péči má o pokrm prsu mateřského, jak by se mléka nassálo: tak i ty smýšlej o duchovních darech Božích, jemuž budiž sláva na věky!   Amen.
Homilie XLVI.
I duše hříchem porušená touží po Bohu a Bůh se jí ujímá láskou, mateřskou.
1. Slovo Boží mysli světské bývá odporné, 2. avšak předse může po něm za toužiti. 3. Duše hříchem prvotným nestala se skutků dobrých naprosto neschopnou ; Bůh chová se k její slabosti jako matka k nemluvňátku svému, 4. ano v nejtěsnější s ní vchází spojení; 5. vždyť ji stvořil dle obrazu svého a dary vzácnými štědře ji obdařil, 6. žádaje spojiti se s ní.
1. Slovo Boží Bůh jest a slovo světa svět jest. Veliký pak je rozdíl a veliká prostora mezi slovem Božím a slovem světa a mezi dítkami Božími a dítkami světa; neboť každý plod podoben zploditelům svým. Žádá-li tedy plod Ducha oddati se slovu světa, věcem pozemským a slávě světa tohoto, zemře a zahyne nemoha nalézti pravého odpočinutí života; neb odpočinutí jeho tam jest, odkud se zrodil. Udušen zajisté bude, jak dí Pán (Mat. 13, 22.), a bez užitku co do slova Božího, kdo péčemi o život se zabývaje vazbami zemskými sevřen jest. Rovněž kdo jat jest pochotí tělesnou, to jest člověk světák, uslyší-li slovo Boží, bývá udušen a stojí tu jakoby beze smyslu; nebo kdo klamu hříchu uvykli, ti když slyší o Bohu, bývají jako řečí nepříjemnou pomateni a na mysli pociťují ošklivosť.
2. Praví pak i Pavel (I. Kor. 2, 14.): „Člověk pak duševny nechápá těch věcí, které jsou Ducha; nebo bláznovstvím jsou mu"; a prorok dí: Slovo Boží učiněno jest jim jako vývratkem 1). Tuf vidíš, že nelze jinak živu býti, leč jak kdo se narodil. A ještě jinak sluší o tom poslyšeti: Když člověk tělesný proměněn býti zažádá,   nejprv umírá a ovoce předešlého života hříšného vydávati
1) Místa toho není v písmě s?.

XLVI. 3. -4. I po hříchu může duše kon. dobré; B. chová sekni jako matka.
přestává. Jako pak když někdo nemocí nebo horečkou sklíčen je, byť i tělo na lože bylo povaleno a žádné práce pozemské konati nemohlo, mysl neodpočívá, alebrž bez poklidu pečuje o to, co by mělo býti učiněno a lékaře hledá a přátely po něm posýlá: tak i duše po přestoupení přikázaní neduhem vášní a velikou slabostí jsouc postižena, předse jakmile k Pánu se přiblíží a v něho uvěří, dochází jeho pomoci a odříkajíc se prvého života bezbožného, byť pak ještě starým neduhem stonala, nemohouc konati skutky života v pravdě, nicméně může snažně pečovati o život, může Pána prositi, může hledati lékaře opravdového.
3.	A nikoli není tomu tak, jak někteří praví mylnou naukou
jsouce podvedeni,  že by člověk naprosto umřel  a už  nic dobrého
konati nemohl.    Neb i to nemluvně, jakkoli  ničeho vykonati  ne
může, aniž na nohou svých může dojíti k matce,   předse se vine,
křičí a pláče hledajíc matky své.   A při tom matka nad ním se
slituje a raduje se z nemluvněte, že jí tak pracně a s pláčem
hledalo, a ježto dítko nemůže přijíti k ní, pro velikou tužbu jeho
sama k němu přichází jata jsouc láskou k dítku svému, bére je
na lokty, chová a kojí s láskou velikou.   A rovněž  tak chová se
Bůh pro lásku svou k lidem k duši,  která k němu přichází a po
něm touží; ba větší ještě laskavostí jemu přirozenou a dobrotivostí
jemu vlastní spojuje se s myslí její  a učiněn bývá s ní dle slov
apoštolových (I. Kor. 6,  17.) jeden duch.   Nebo  když duše Pána
se přidržuje a on nad ní se smilovav a ji miluje přichází k ní a
s ní se spojuje, a když pak mysl ustavičně a bez přítrže setrvává
v milosti Páně: tu jedním duchem, jedním smíšením, jednou myslí
stává se duše a Pán; tělo její povrženo  sice na zemi, ale mysl
všecka obcuje  v Jerusalemě  nebeském,   vystupuje  až  do třetího
nebe, spojena je s Pánem a slouží jemu.
4.	A on, jenž sedí na trůnu  velebnosti své  na  výsostech
v městě nebeském, všecek je při ní v těle jejím, neboť obraz její po
stavil vzhůru v nebeském městě svatých, v Jerusalemě, svůj pak obraz
nevýslovné jasnosti božství svého postavil v těle jejím;  on sám
slouží jí v městě jejího těla, a ona slouží jemu v městě nebeském.
Ona obdržela jej v dědictví na nebesích, on pak obdržel ji v dědictví
na zemi.   Neboť Pán učiněn bývá dědictvím duše   a  duše stává
se dědictvím Páně.   Nebo  když  duch a mysl   hříšníků sedících
v temnosti tak daleko se může vzdáliti od těla a daleko odcestovati
a v jednom okamžení do vzdálených končin odejíti, a když mysl,
ano tělo leží na zemi,  nejednou v jiné končině u milého nebo
milé dlí a jí se zdá, jakoby tam přebývala;  když. řku, duše člo-
3.	
182

XLYI. 5. 6, Duše obraz Boží, Bfih.žádá spojiti se s ní.

XLVIL 1—3. Označuý výklad událostí a přikázáni starozák.

věka hříšného tak je hbitá a perutá, že mysli její ani místa vzdálená nejsou nepřístupná: čím více bude duše, s níž mocí Ducha svatého sňata jest záclona temnosti a jejíž oči mrtvé osvíceny jsou světlem nebeským a jež dokonale byla zbavena vášní nekalých a očištěna byla milostí, Pánu všecka sloužiti v nebesích v duchu a všecka sloužiti jemu v těle; ano tak může rozšířiti se myšlením, že bude všude a kde bude chtíti, tam bude sloužiti Kristu.
5,	Toto praví apoštol (Efes. 3, 18. 19.):   „Abyste mohli po
chopiti se všemi svatými, která je širokosť a dlouhosť a hlubokost
a vysokost i poznati lásku Kristovu převyšující všelikou vědomosť,
abyste naplněni byli ve všelikou plnosť Boží".   Rozjímej nevýslovná
tajemství  duše,   s které Pán snímá temnost obkličující ji, jak ji
zjevuje a jak zjevuje se jí; jak rozšiřuje a rozprostraňuje poznání
rozumu jejího v šířku a délku, v hloubi a výsosť všeho viditelného
i neviditelného stvoření.   Veliké tedy a věru podivné dílo Boží
je duše; nebo když ji Bůh stvořil, takovou ji učinil, že v přirozenosť
její nevložil nepravost, ale dle obrazu cností Ducha učinil ji: vložil
do ní zákony šlechetnosti, soudnosť, poznání, opatrnosť, víru, lásku
a všecky jiné ctnosti dle obrazu Ducha.
6.	Však i nyní ještě nachází se při ní a zjevuje se jí Pán
v poznání a opatrnosti, lásce a víře; položil v ni rozum, myšlénky,
vůli a jako vrchního vůdce um; vložil do ní i mnohou jinou ještě
důmyslnost;  učinil ji snadno pohyblivou,  perutou a neunavenou;
udělil jí toho, že může v okamžení přijíti a odejíti a myslí sloužiti
jemu, kde Duch žádá;  a slovem učinil ji takovou, aby byla jeho
nevěstou a společnicí, i aby on s ní se mohl spojiti a ona s ním
byla jeden duch, jakož psáno (I. Kor. 6, 17.):   „Kdo se přidržuje
Pána, jeden duch jest" [s ním]. Jemu budiž sláva na věky věkův!
Amen.
Homilie XLVIL
Dějiny Israele dějiny duše křesťanské.
1. Jasnost v tváři Mojžíšově, obřízka, očišťování, 2. stánek, oběť dvou holubic, 3. desky kamenné, podružství aegyptské, 4. beránek velikonoční, kvas, chleby přesné, byliny trpké, spěch večeře, 5. stříbrné a zlaté nádobí, smrť prvorozených, to všecko bylo náznakem věcí budoucích. 6. Hříchem upadla duše v služebnost ukrutného Faraóna, knížete temnosti; 7. bude-li však vzývati Boha, pošle jí duchovního Mojžíše, ale kvas starého člověka musí býti odstraněn. 8. Beránkem naším velikonočním je Kristus,  ale toliko duše náležitě připra-

vená může jísti ho, ač ani to nebude bez trpkostí. 9. Doba večeře na rozhraní dne a noci značí vybavení z temnosti k světlu; 10. náčiní pak zlaté a stříbrné, jež Israelští vzali s sebou z Aegypta, myšlénky dobré v zajetí hříchů potracené. 11. Jako Farao i po smrti prvorozených lid Boží pronásledoval, 12. tak i kníže temnosti pronásleduje duši, která mu unikla, a stíhá ji protivenstvím velikým, 13. až by jí v zoufalosť uvedl; než Pán duši takto zkoušenou a osvědčenou konečně vysvobodí a 14. plesání duše bude pak veliké. 15. Jako y St. Z. zvířata, tak třeba v N. Z. hříchy v oběť zabíjeti; jako tam voda trpká proměněna v sladkou a pitelnou, tak zde duše hříšnice stává se služebnicí Boží. 16. Jako hůl Mojžíšova jedněm byla k záhubě, jiným pak k podpoře: tak i dřevo kříže; zkrátka všecko mělo význam označný vzhledem k duši křesťanské, 17. jižto Bůh za nevěstu si vyvolil a vyšlechtil a ježto s ním kralovati bude na věky.
1.	Jasnosť Mojžíšova, kterou měl v obličeji, byla předznakem
jasnosti opravdové.   Jako tam Židé nemohli upřeně hleděti v tvář
Mojžíšovu,   tak  nyní  nabývají křesťané v duších svých  jasnosti
světla, a temnosť,   nemohouc  snésti  lesku světla,   oslepena prchá.
Onino,   že byli lid Boží,  poznávali se po  obřízce;   zde však lid
Bohu vlastitý přijímá znamení obřízky vnitř v srdci svém.   Meč
nebeský utíná všecko,   co jde přes míru rozumu,  to jest nečistou
předkožku hříchu.   U oněch křest tělo posvěcoval;   u nás pak je
křest Ducha svatého a ohně; nebo tak hlásal Jan (Mat. 3,11.): „On
vás bude křtíti Duchem svatým a ohněm".
2.	Tam byl stánek vnitřní a zevnější;  do prvého  vcházeli
knězi povždy konajíce službu Boží, do druhého pak jednou v roce
vešel jediný velekněz s krví, „čímž Duch svatý označoval, že ještě
nebyla zjevena cesta k svatyni" (Žid. 9, 8.).   Zde však ti,  kteří
toho hodni se stali, vcházejí do stanu ne rukou lidskou vzdělaného,
kamž předchůdce Kristus pro nás vešel.   Jest pak psáno v zákoně,
aby kněz vzal dvě holubice a jednu obětoval, druhou pak pokropil
krví onéno a propustil ji na svobodu, by odletěla 1).   To byl náznak
a nástin pravdy; nebo i Kristus obětován jest a krev jeho jakmile
skropuje nás, působí,  že nám křídla narostou.   Dal nám zajisté
křídla Ducha svatého,  bychom  bez překážky  vzletěti  mohli   do
vzduchu Božího.
3.	Oněm dán byl zákon psaný na deskách kamenných;  nám
pak  přikázaní duchovní vepsána jsou v deskách srdce tělesných;
neboť řečeno jest (Jerem. 31, 33.):   „Dám přikázaní svá v srdce
1) Tak poněkud přikázáno o dvou vrabcích při očišťování člověka malomocného (III. Mojž. 14, 4. n-) a o dvou kozlech v den smíření (t. 16, 10.), ale nikoli při obětování holubic (srovn. t. 1, lá. 5, 7. 11. 12, 6. 8. 14, 28. 30. 15, 14. 29.).

184   xlvii.
 4—6. Přikázaní o vyjití z Aeg. měla význam označný.
jejich a v mysli jejich napíši je". Onyno věci všecky měly býti zrušeny a byly dočasné; nyní pak všecko opravdově na vnitřním člověku se naplňuje; nebo zákon i vnitřní jest a zkrátka, všecko co přihodilo se jim, stalo se náznačně „a napsáno jest k výstraze naší" (I. Kor. 10, 6. 11.). Tak Abrahámu předpověděl Bůh, co se stane řka (I. Mojž. 15, 13.): „Pohostinu bude símě tvé v zemi ne své a trápiti je budou a podrobí je v službu po čtyři sta let". Takto naplnil se obraz nástinu. Lid byl v podružství a v porobě u Aegypťanův, a trápili jej v hlíně a cihlách. Nebo ustanovil „jim Farao dozorce nad robotou a dráby, aby vykonávali ji bezděčně; ale když pak synové Israelští pod prací svou vzúpěli k Bohu, tedy navštívil je skrze Mojžíše, a když byl Aegypťany mnohými ranami ubil, vyvedl je z Aegyptu v měsíci květů, kdy milé jaro zavitává a odporná zima byla pominula.
4.	Přikázal pak Bůh Mojžíšovi, aby vzal beránka bez poskvrny
a zabil a krví jeho pomazal veřeje a podvoje domův, aby zhoubce
porážející prvorozeňata Aegypťanů jich se nedotkl.   Anděl vyslaný
spatřoval totiž znamení krve zdaleka a pomíjel jich; ale v obydlí
neznamenaná vešel a všecko   prvorozené  zahubil.   Přikázal   pak
nad to odstraniti kvas z každého domu a zabitého beránka s chleby
přesnými a trpkými zeleninami jísti poručil; měli je pak jísti majíce
bedra opásána a obuv na nohách a v rukou hole držíce;   a tak
měli jísti u velikém spěchu pod večer paschu Páně a neměli před
Hospodinem žádné kosti zlámati.
5.	A vyvedl je o zlatě a stříbře přikázav,  aby každý od
souseda Aegypťana stříbrné a zlaté náčiní si vypůjčil.   Vyšli pak
z Aegyptu, když Aegypťané prvorozené své pohřbívali; i bylo oněm
potěšení z proměny bídné služebnosti, těmto pak zármutek a nářek
pro záhubu dítek.   A proto praví Mojžíš: Tato je noc, v níž při
slíbil Pán vysvoboditi nás.   To pak všecko je tajemství duše pří
chodem Kristovým vykoupené; neboť Israel vykládá se: mysl vidící
Boha a  ta tedy vysvobozuje se z poroby temnosti   od duchův
aegyptských.
6.	Nebo když byl člověk neposlušností svou zemřel hroznou
smrtí duše a kletbou nad kletbu stížen jest:  „Trní a hloží tobě
ploditi bude", a  zase:   „Vzdělávati budeš zemi a ona nedá tobě
plodů" (I. Mojž. 3,  17. 18.):  tu i na půdě srdce jeho vzklíčilo
a vzrostlo trní a hloží,  nepřátelé  oloupili ho o slávu  způsobem
podvodným a oděli ho potupou;   odňato mu světlo a on obhalen
mrákotou; usmrtili duši jeho, rozptýlili i roztrhali jeho myšlénky
a strhli s výsosti mysl jeho, i učiněn jest Israel,  člověk, otrokem

XLVII. 7—9. Označily výklad předpisův o večeři paschálné.
opravdového Faraóna. Ten ustanovil nad ním dozorce a dráby, duchy nepravosti, kteřížto nutí jej, aby chtěj nechtěj páchal skutky zlé a dílo z hlíny a cihel konal. Titíž také odváděli ho od smýšlení nebeského a vlékli ho k bezbožným dílům hmotným, zemským a hliněným, k řečem, žádostem a myšlénkám marným; nebo když duše spadla s výsosti své, dostala se v říši lidem nepřátelskou, pod vladaře kruté, kteříž nutili ji, aby jim stavěla města nepravosti a hříchův.
7.	Když však duše k Bohu vzúpí a volá, posílá jí Mojžíše
duchovního,  by ji vykoupil ze služebnosti Aegypťanův;  ale dříve
ona úpí a volá a pak teprv dochází počátku vykoupení.   Bývá pak
vysvobozena v měsíci nových květů za doby jarní, když půda duše
vypučiti může pěkné a květité větve spravedlnosti,   ana pominula
trudná zima nevědomosti, tmy a veliké zatvrzelosti pocházející ze
skutkův a hříchů hanebných.   Poroučí pak odstraniti z každého
obydlí všeliký starý kvas, skutky totiž a smýšlení starého člověka
porušitelného, a vymýtiti pokud možná myšlénky  zlé  a žádosti
nekalé.
8.	Zabiti třeba beránka a obětovati a krví jeho  pomazati
veřeje.    Kristus, beránek pravý, dobrý a neposkvrněný zabit jest
a krví jeho skropují se veřeje srdce,   aby krev Kristova na kříži
prolitá duši byla k životu a vykoupení, daemonům pak aegyptským
k zármutku a zahlazení.   Nebo v pravdě jim k zármutku, duši pak
k radosti a potěšení je krev nevinného beránka.   Po tomto pak
pomazání káže, aby k večera jedli beránka a chleby přesné s hoř-
kými zelinami majíce opásána bedra a obuv na nohou  a držíce
hole v rukou; nebo není-li duše prvé, pokud na ní jest, dobrými
skutky všelijak připravena, nedostane se jí jísti beránka.   A jakkoli
beránek je sladký a přesné chleby chutné, zeliny předse jsou trpké
a drsné; nebo nikoli bez soužení a trpkosti nepožívá duše beránka
a přesnic chutných, an souží jí hřích, jenž se jí přidržuje.
9.	A pod večer rozkázal jísti jej; čas pak pod večer je doba
mezi světlem a temností.   A tak i duše jsouc blízká vykoupení
ocitá se mezi světlem a temností, ana moc Boží je s ní a temnosti
nedává k duši přistoupiti a pohltiti ji. A jako praví Mojžíš: Tato
je noc zaslíbení Božího: tak i Kristus, když mu ve sbornici podána
byla kniha, jak psáno (Luk. 4, 18.),  provolal milostivé léto Páně
a den vykoupení.   Onde noc odplaty, zde den výkupu.   A právem;
neb onyno věci všechny byly náznakem a stínem pravdy a náznačným
obrazem  vypodobovaly  opravdovou spásu duše  temností sevřené
7.	
186
XLYII. 10—13. Označný výklad vyjití z Aegyptu.
a tajně v hluboké jámě spoutané a železnými dveřmi  uzavřené, kteráž bez vykoupení Kristova nemohla býti vybavena.
10.	Vede tedy duši z Aegyptu a z poroby jeho,   ana prvo-
rozeňata jeho při vyjití umírají. Již zde nějaká čásť moci opravdo
vého  Faraóna hyne.   Zármutek jímá Aegypfany.   Vzdychají  oni
a rmoutí se  nad vysvobozením  lidu zajatého.   Velí vypůjčiti  si
od Aegypťanů nádoby zlaté a stříbrné a vezmouce je vyjíti.   Nebo
vycházejíc duše z temnosti bére se sebou náčiní stříbrné a zlaté,
totiž dobré myšlénky své sedmkrát ohněm tříbené, jimiž pak slouží
Bohu a v nichž on sám odpočívá.  Nebo daemonové, kteří sousedili
s ní, rozptýlili, zajali a zmátli myšlénky její.   Blahoslavená duše,
kteráž byla vybavena  z temnosti;  a běda duši,   která nevolá a
neúpí  k tomu, jenž může vysvoboditi ji od těch drábů tvrdých
a krutých.
11.	Oslavivše velkonoce odcházejí synové Israelští.   Prospívá
duše,  která byla přijala život Ducha svatého a okusila beránka a
pomazána byla krví jeho a pojedla chléb opravdový, Slovo živoucí.
Sloup   ohnivý  a sloup oblakový jde  před  nimi  ochraňuje jich;
Duch  svatý podporuje tyto  a ošetřuje  a vede  duši vnitřním po
znáním. Farao a Aegypťané zvěděvše o útěku lidu a vybavení jich
z poroby  i po záhubě  prvorozeňat  odvážil  se pronásledovati je.
Rychle spřáhnuv vozy své se vším lidem pouští  se za nimi,   aby
je zahladil; když pak již má se s nimi setkati, stane oblak upro-
střed, těmto na překážku a zatemnění, oněm k osvětlení a ochraně.
A bych nevykládal celý ten příběh a řeči nedloužil,   obrať mi to
podobenství ve všem k věcem duchovním.
12.	Jak mile duše znikla Aegypťanů,  přistoupíc moc božská
pomáhá jí a vede ji k pravdě.   I když pak duchovní Farao, kníže
temnosti  hříchu  poznává,  že duše od něho   odpadla  a že  utíká
myšlének království jeho,  jimiž dříve držána byla;  nebo  ten je
jeho  majetek:  tedy domnívá  se   a naděje ukrutník ten,   že zase
k němu se navrátí.   Když pak vidí, že duše krutovlády jeho na
prosto utíká,  i po porážce svých prvorozeňat a uniknutí myšlének
nestydatěji na ni dotírá obávaje se,  že by nikoho nenalezl,   kdo
by vůli  a dílo jeho konal,  když  by  mu   duše  naprosto  unikla.
I stihá ji protivenstvím, pokušením a boji neviditedlnými. Ale tím
ona  bývá  zkoušena,  v tom osvědčuje  se,  tu jeví  se její láska
k tomu, jenž ji byl vyvedl  z Aegyptu;  neboť  vydána  byla  na
zkušení a osvědčení se ze všech stran.
13.	Vidí ona moc nepřítele, jenž by ji rád napadl a usmrtil,
ale nemůže, nebo uprostřed mezi ní a duchy Aegypťanů stojí Pán.

XLVII. 14.15. Plesání duše vykoup.; hříchem ztrpčevši kteraksládne.   187
Vidí pak před sebou moře trpkosti a soužení a zoufání, a nemůže ani nazpět ustoupiti vidouc tu nepřátely hotové, ani ku předu podati se; nebo strach smrti a těžká soužení obkličující ji působí, že spatřuje záhubu svou. I tu si zoufá duše majíc v sobě výrok smrti pro veliký roj věcí zlých, jež kolkolem obkličují ji. A když pak vidí Bůh, že duše upadla ve strach smrti a že nepřítel hotov jest pohltiti ji: tedy udělí jí maličkou pomoc, chová se k ní shovívavě a zkouší ji, zdali stojí u víře, zdali chová k němu lásku. Takovou zajisté ustanovil Bůh cestu vedoucí k životu, žíti v protivenství a soužení, ve mnohém zkoušení a pokoušení přetrpkém, aby duše přehojným tím protivenstvím a smrtí již na oči postavenou konečně v ústrety mu pronikla; tu on pak rukou silnou a ramenem pozdviženým osvícením Ducha svatého ruší sílu temnosti a duše kráčí prostě unikajíc míst hrozných přes moře temnosti a ohněm vše požírajícím.
lá. To jsou tajemství duše, která skutečně dějí se v člověku, jenž usiluje dospěti k zaslíbení života, jenž vykoupen byl z říše smrti, obdržel od Boha závdavek a Ducha svatého stal se účasten. Když pak duše od nepřátel svých byvši vysvobozena a pomocí Boží trpkým mořem prošedši na oči své vidí, kterak nepřátelé, jimž prvé otročila, pohynuli: tu plesá radostí nevýslovnou jsouc oslavena a utěšena od Boha a odpočívajíc v Pánu svém. Tehdy Duch, jehož přijala, zpívá Bohu píseň novou při bubne, totiž těla, a k duchovním strunám a útlým myšlénkám harfy, to jest duše, a při tloučce milosti Boží a odesýlá chvalozpěvy své Kristu, dárci života. Neboť jako dech jda skrze píšťalu vydává zvuk, tak i Duch svatý v lidech svatých a Ducha v sobě obnášejících pěje a hraje a modlí se Bohu srdcem čistým. Sláva budiž tomu, jenž duši z poroby Faraónovy vybavil a ji sobě trůnem, příbytkem, chrámem a nevěstou čistou ustanovil, jenž ji uvádí v království života věčného, ač ještě na tomto světě dlí.
15. V zákoně přinášena v oběť zvířata nerozumná; nebyla-li však zabita, nebylo oběti příjemné; i nyní, nebude-li hřích usmrcen, nebude oběti Bohu příjemné a opravdové. Přišel lid do Máranu, kde byla studnice vydávající vodu trpkou a nehodící se k pití, i velí Bůh Mojžíšovi, an na rozpacích se povahoval, aby hodil dřevo do vody trpké; a jakmile bylo dřevo uvrženo, osládla voda a pozbyvši trpkosti stala se užitečnou a pitelnou lidu Božímu. A tak také duše ztrpčela napivši se vína hadího, stala se podobna trpké přirozenosti jeho a hříšnicí. Protož vrhá Bůh dřevo života v tuto trpkou studnici srdce,  a ona sládne pozbývajíc trpkosti a spojuje

188   XLVII. 16. 17. Hul Mojž.; duše nevěsta Páně. XLVIII. 1. 0 věrnosti.
se s Duchem Kristovým; a když tak znovu se stala potřebnou, podává se v službu Hospodinovu; neboť stává se duchem, jenž nosí tělo. Sláva budiž tomu, jenž trpkosť naši proměňuje v sladkosť a dobrotivosť Ducha! Běda tomu, v koho nepohříženo dřevo života; nemůžeť nabyti proměny dobré.
16.	Hůl Mojžíšova měla dvojí tvářnosť: proti nepřátelům šla
jako had štípající a smrtící, Israelitům však byla berlou, o niž se
podpírali.   Tak i pravé dřevo kříže, jenž je Kristus, nepřátelům,
zlým totiž duchům, je smrtí,  našim pak duším je berlou a stolicí
bezpečnou a životem, v němž odpočívají.   Náznaky a nástiny dříve
byly těchto věcí opravdivých; ježto stará bohoslužba byla nástinem
a obrazem bohoslužby nynější.   I obřízka i stánek, archa, nádoba,
manna, i kněžstvo, kadění, očišťování a jedním slovem všecko, co
se tam dalo v Israeli a v zákoně Mojžíšově aneb u proroků, všecko
to dělo se pro duši tuto k obrazu Božímu učiněnou a pode jho
služebnosti a v říši trpké temnosti upadlou.
17.	Neb s tou chtěl Bůh spojiti se, tu sobě upravil za ne-
věstu královskou,  tu očišťuje od kalu a smývaje s ní černotu  a
ohavnosť, krásnou činí ji,  budí ji ze smrti k novému životu, léčí
úrazy její a usmiřuje nepřátelství její, daří ji pokojem. Nebo tvorem
jsouc jako nevěsta synu královu byla zasnoubena a Bůh vlastní
mocí svou ji přijímá, znenáhla proměňuje, až by ji zvelebil vlastní
velebností svou.   On jí dává vzrůstu do nekonečna a nesmírná, až
by se stala nevěstou bezúhonnou a jeho důstojnou.  Nejprve zajisté
ji plodí u sebe a dává jí vzrůstu skrze sebe, až by nabyla dokonalé
míry lásky jeho.   Neboť sám jsa ženich dokonalý bére ji sobě ne-
věstu dokonalou  ve  svatý a tajemný a neporušený sňatek   man-
želský a pak ona spolu s ním bude kralovati na věky neskončené.
Amen.
Homilie XLVIII.
O víře v Boha dokonalé.
1. O věrnosti v mále a ve mnoze; 2. třeba zkoumati se, zdali v mále či ve mnoze věrni jame. 3. Pečlivosť o věci dočasné byla by znamením víry nedokonalé, 4. podobně i v nemoci hledání pomoci lékařské. 5. Lékařství nebylo před hříchem, ježto tenkráte nebylo ani nemocí, 6. a proto lidé u víře dokonalí i v nemocích tělesných jedině v Boha se důvěřují.
1. Pán chtěje učedlníky své přivésti k víře dokonalé praví v evangelii (Luk. 16, 10.): „Kdo v mále je nevěrný, i ve mnoze nevěrný jest, a kdo v mále je věrný, i ve mnoze věrný jest".    Co

XLVIII. 2. 3. Nemá víry dokon., kdo ještě pečuje o věci pozemské.   189
je málo a co je mnoho? Málo jsou přípovědi času tohoto, které přislíbil věřícím v něj, jako pokrm, oděv a ostatní pohodlí tělesné, zdraví a věci podobné, přikazuje nic nepečovati o věci tyto, alebrž důvěrně doufati v něho, poněvadž Pán pečuje o všechny, kteří se k němu utíkají. Mnoho pak jsou darové života věčného a nepo-rušitedlného, které slíbil dáti těm, kdož v něho věří a bez ustání o věci ty pečují a prosí, poněvadž takto byl přikázal (Mat. 6, 33.): „Vy pak nejprv hledejte království Božího a spravedlnosti jeho a toto všecko bude vám přidáno", aby každý na těchto věcech malých a dočasných byl zkoušen, věří-li Bohu, že nám je dáti přislíbil budeme-li o věci ty bez péče a budeme-li jedině starati se o věci budoucí, věčné.
2.	I jest pak patrno, že důvěří se co do věcí nezmařitelných
a že opravdu hledá statků věčných, jestli ve věcech řečených víru
zdravou zachovává. Neboť každý, jenž poslouchá slovo pravdy, po
vinen zkoumati a posouditi sebe   aneb dáti  se posouditi  a pro
zkoumati od mužů duchovních,  kterak věří a kterak Bohu se od
dává, zdali skutečně a v pravdě podle slova jeho, či jen podle do-
mněnky o své spravedlnosti a víře  sám u sebe věřiti se domnívá.
Neboť každý, jestliže v mále věren jest, mluvím pak o věcech do
časných, bývá zkoušen a usvědčen. A kterak se to děje, slyš. Pravíš
ty: Já věřím, že budu účasten království nebeského a synem Božím
zrozen buda shůry, že budu spoludědicem Kristovým a po věčné
věky kralovati s ním a požívati rozkoší ve světle nevýslovném a
po věky neskonalé a nesčíslné jako Bůh? Arciť odpovíš: Pravím;
nebo za tou příčinou jsem svět opustil a Pánu se odevzdal.
3.	Zkoumej tedy sebe sama, zdali tě ještě nesvírají péče po
zemské a starosť mnohá o pokrm a oděv tělesný a o jiné potřeby
a pohodlí, jakoby ty sám vlastní mocí svou mohl sobě opatřiti a
obmysliti těch věcí,  o nichž ti bylo přikázáno, aby  o ně dokonce
nepečoval.   Nebo  věříš-li, že se ti dostane darů nesmrtelných,
věčných,   trvalých a nad všelikou závisť vznešených: čím více bys
neměl věřiti, že těchto věcí pomíjejících a pozemských, jichž Bůh
dává i lidem bezbožným, zvířatům a ptákům,  Pán tobě poskytne,
jakož i přikázal nepečovati o věci ty řka (Mat. 6,   31. n.):  „Ne
pečujte, co byste jedli, aneb co byste pili,  aneb čím byste se odí-
vali; nebo toho všeho pohané hledají".   Jestliže pak ještě o tyto
věci péči máš a jeho slovu zcela se nesvěřuješ,  věz, že ještě ne
věříš, že bys přijal od něho statky věčné, jež jsou království ne-
bes, a že jen věřiti se domníváš, ježto ještě ve věcech malých a
hynoucích nevěrným shledán býváš.   A opět (t. v. 25.): Jako tělo
2.	
190        XLVIII. 4—6. Což najmě platí o hledání pomoci lékařské.
vzácnější jest oděvu, tak i duše vzácnější je těla. Věříš-li tedy, že duše tvá bére uzdravení od Krista, uzdravení z ran věčných a lidem nezhojitelných, ze strázní hanebných, pro něž přišel Pán, aby nyní duše věřících vyléčil z neduhů nevyléčitelných a očistil je od nečistoty malomocenství hříchu, jsa jediný lékař a ranhojič opravdový ?
4.	Ty díš:  Ovšem já věřím,  ano  na tom stojím a takovou
naději mám. Nuže poznávej sebe a zpytuj, zdali tě neduhy tělesné
nezavádějí k lékařům  zemským, jakoby Kristus, jemuž jsi uvěřil,
tebe vyléčiti nemohl. Hle, kterak sebe klameš domnívaje se, jakobys
věřil, an ještě nevěříš, jakož sluší dle pravdy.  Nebo kdybys věřil,
že Kristus hojí věčné  a nezhojitelné  rány duše nesmrtelné a
neduhy nepravosti,   věřil  bys také,   že mocen jest uzdraviti tebe
z dočasných neduhův a nemocí tělesných a k němu jedinému  měl
bys útočiště svoje nic nedbaje hojení a ošetřování lékařského. Nebo
ten, jenž stvořil tělo, stvořil i duši, a když uzdravuje duši nesmrtedl-
nou. sám také i tělo může vyléčiti z neduhův a nemocí dočasných.
5.	Ty arciť mi řekneš toto:   Na léčení těla dal Bůh byliny
země a léky a pro nemoce tělesné zřídil umění lékařské, aby tělo
ze země pocházející   rozmanitými   plody  zemskými  léčeno  bylo.
Souhlasím i já, že tomu tak jest; ale pozoruj a poznáš, komu Bůh
ty věci dal a pro koho je zřídil podle veliké  a neskončené lásky
a dobrotivosti své k lidem. Když člověk odpadl od přikázaní sobě
daného  a propadl výroku hněvu a jakoby v zajetí a hanbu nebo
v doly na kov, vyvržen byv z rozkoše rajské v tento svět, a když
se dostal pod moc  temnosti a pro vášně  své jako nevěřícím se
stal: tu upadl konečně i v neduhy a nemoce tělesné, an prvé byl
bez neduhu. Patrno pak, že i všichni, kteří z něho se zrodili, týmž
strastem podléhají.
6.	Zřídil tedy Bůh léky ty pro lidi slabé a nevěřící, nechtěje
podle veliké dobrotivosti své, aby hříšné pokolení lidské úplně za
hynulo ; alebrž dal léky k polehčení a vyléčení a ošetření těla lidem
světa tohoto a těm, jenž vně jsou  [pohanům];   těm také  dovolil,
aby jich užívali, ježto se ještě Bohu zcela svěřiti nemohou.   Ty
však, jenž žiješ v samotě a ke Kristu jsi přistoupil,  jenž dítětem
Božím býti chceš  a zroditi se  shůry  z Ducha, jenž  vyšších a
větších  zaslíbení jsi dostal nežli  člověk prvý a nemocem nepod-
robený, milostivé totiž návštěvy Páně, ty, jenž jsi se  světu stal
cizincem, ty povinen jsi míti víru novou a neobyčejnou a smýšlení
i obcování vznešenější nežli všichni lidé světa tohoto.   Sláva budiž
Otci i Synu i Duchu svatému na věky!   Amen.

XLIX. 1—3. Aby světa se odřeknuv nabyl utěš. B., myslí obcnj v nebes.
Homilie XLIX
Není na tom dosti světa se odříkati, ale třeba i toužiti po statcích nebeských.
1. Nejbídnější všech zajisté jest, kdo světa se odřeknuv utěšení Božího nenabyl; 2. proto třeba u víře myslí obcovati v nebesích a 3. všemi myšlénkami svými utíkati se k Pánu, 4. jenž z neskončeného milosrdenství svého žádá přebývati v duši člověka, ač veliký je rozdíl mezi nimi. 5. Nuže vzývejme ho, aby nás vysvobodil ze žaláře temnosti a obraz a dílo své oslavil.
1.	Kdyby někdo majetek svůj opustil,   světa toho se odřekl
a rozkoší tohoto světa, statkův,  otce i matky pro Pána se vzdal,
sám sebe ukřižoval a cizím, potřebným a chudým se stal, ale místo
potěšení světského potěchy božské v srdci svém nenalézal, a místo
rozkoše časné rozkoše Ducha v duši své nepocítil,   a místo oděvu
porušitelného  oděvem jasnosti  Boží  na  člověku  vnitřním oděn
nebyl,   a   místo   prvějšího   a   tělesného   společenství   nebeského
v duši  své jistotně  nepoznával,  a  místo   zdánlivé  radosti světa
tohoto radosti Ducha  v sobě neměl  a potěšení nebeské milosti
a nasycení božského v duši své nepojal, aniž mu, jak psáno, sláva
Páně zjevila se;   a jedním slovem  kdyby   místo rozkoše   časné
žádoucí rozkoše  neporušitelné duši své již nyní  nenabyl:   ten
v pravdě stal se solí neslanou,   ten jest bídnější všech lidí, ten
věcí vezdejších zbaven jest a božských nepožívá: tajemství Božích
působením Ducha nepoznal u vnitřním člověku svém.
2.	Nebo  právě  proto odříká se člověk světa tohoto,  aby
duše jeho myslí svou přešla do světa a věku jiného  podle   apo-
štola (Fil. 3, 20.): „Naše zajisté obcování v nebesích jest"; a opět
(II. Kor. 10, 3.): „Na zemi chodíce ne podle těla bojujeme". Kdo
se tedy světa tohoto odřekl, ten povinen silně věřiti, že myslí již
nyní  třeba  skrze Ducha  přejíti v jiný svět a tam obcovati,  ob
čerstvovati se  a požívati statků duchovních a že vnitřní člověk
musí zroditi se z Ducha,  jakož Pán pověděl (Jati 5, 24.):   „Kdo
věří ve mne, přešel ze smrti do života".  Jest totiž ještě jiná smrť
mimo   viditedlnou  a jiný život mimo viditedlný;  neboť písmo dí
(I. Tim. 5, 6.):   „Která v rozkoších jest,   za živa mrtva jest";  a
jinde (Luk. 9, 60.): „Nechať mrtví pochovávají mrtvé své", poně-
vadž (Žalm 114, 17. n.) „ne mrtví chváliti budou tebe, Hospodine,
ale my, kteří živi jsme".
3.	Jako  zajisté  slunce,  když vzejde nad zemí,   všecko na
zemi jest, ale když kloní se k západu, všechny paprsky své sbírá

192   XLIX. 4.5. B. žádá přebýv. v duší naší; prosme ho, aby ji k tomu upravil.
jdouc do příbytku svého: tak i duše, kteráž ještě nebyla znovuzrozena shůry z Ducha, všecka je na zemi myšlénkami svými a smýšlením svým se plazí po zemi až ke končinám jejím; ale když hodnou byla uznána, přijati nebeský obrod a účastenství Ducha, tu seberouc všecky myšlénky své a majíc je při sobě vchází k Pánu do příbytku nebeského ne rukou lidskou učiněného a všecky myšlénky její stávají se nebeskými, čistými a svatými vznášejíce se v Boží vzduch. Nebo jakmile byla duše vysvobozena ze žaláře temnosti knížete nešlechetného, ducha světa tohoto, nalézá myšlénky čisté a božské, jelikož Bohu se zlíbilo, učiniti člověka přirozenosti Boží účastná.
4.	Když tedy všech věcí života toho se odřekneš a na mo-
dlitbě své trvati budeš, tu považovati budeš práci tu za práci plnou
útěchy a malé to protivenství a malá ta obtíž bude ti plna radosti
a občerstvení.   Nebo byť i tělo tvé a duše tvá každou hodinu po
veškeren život tvůj pro takové statky se utrápila, což na tom sejde?
O toho nevýslovného milosrdenství Božího,  že zdarma sama sebe
uděluje věřícím, že za krátký čas samého Boha přijati mají dě-
dictvím, že Bůh přebývá v těle člověka a že Pán  člověka si volí
za příbytek sobě příjemný!   Nebo jako Bůh stvořil nebe a zemi,
aby tu člověk přebýval:  tak stvořil i tělo i duši člověka sobě za
příbytek, aby tu bydlel a odpočíval v těle jako ve vlastním domě
svém,   maje tu nevěstu vzácnou,  duši milenou,  k obrazu svému
učiněnou. „Zasnoubili jsem vás", dí apoštol (II. Kor. 11, 2.), „jed-
nomu muži, abych vás jako pannu čistou postavil Kristu"; a opět
(Žid. 3, 6.):   „Jehožto dům jsme my".   Nebo jako muž v domě
svém s úsilím všeliké zboží shromažďuje a ukládá:  tak ukládá a
shromažďuje Pán  v domě svém,  v duši a těle člověka, nebeské
statky Ducha. Ani mudrci moudrostí svou, ani důmyslní důvtipem
svým nemohou pochopiti krásy duše a pověděti o ní, co jest,  leč
kterým Duch svatý  zjevil   pravé  pochopení a udělil  zevrubného
poznání duše.   A tu považ a posuď a rozuměj a poslyš, jak.    On
Bůh,  ona nebůh;  on Pán,  ona služebnice;   on tvůrce,  ona tvor;
on původ, ona dílo. Nic tu společného mezi přirozeností jeho a její;
ale podle neskončené, nevýslovné a nepochopitedlné lásky a milo-
srdenství jeho  zalíbilo se mu přebývati v tomto stvoření a díle
rozumném,  vzácném a vyvoleném, jakož dí písmo  (Jak. 1, 18.):
„Abychom  byli nějaký počátek stvoření jeho",   aby účastno bylo
jeho moudrosti a společenství,   aby mu bylo  vlastním příbytkem
a vlastní čistou nevěstou.
5.	Když tedy nám takové statky jsou předloženy a taková

193
L. 1.2. Nikoli lidé, alebrž Duch sy. činil zázraky v St. Z.
zaslíbení jsou učiněna a když nám Pán takovou milost prokázal, nuže tedy, milé dítky, nebuďmež nedbalí a neleňme chvátati k životu věčnému a odevzdati se úplně dobrolíbezné vůli Páně. I vzývejme tedy Hospodina, by vlastní mocí božství svého vysvobodil nás ze žaláře temnosti a žádostí nepočestných, i aby ujal se obrazu a tvoru svého vlastního, oslavil jej, duši uzdravil a očistil a my tak učiněni byli hodnými účastenství Ducha oslavujíce Otce i Syna i Ducha svatého na věky.   Amen.
Homilie L.
Působil-li Duch sv. již v Zákoně Starém, čím více působí
v Novém.
1. Ani Eliáš ani Mojžíš nekonal zázraků vlastní mocí svou; 2. podobně i David toliko mocí Boží usmrtil Goliáše, Josue rozboural zdi Jericha a zastavil slunce a Mojžíš vítězil nad Amalekity; 3. podobně byla moc Boží i s proroky. 4. Čím více vyleje Bůh Ducha svého v Zákoně Novém, ač nikoli bez zkoušky a protivenství člověku uložených; pročež nikdo ani v milosti nepychej, ani v protivenství nezoufej.
1.	Kdož to byl, jenž zavřel brány nebes ? Eliáš či spíše Bůh
v něm, jenž i dešti přikazoval? Já mám za to, že sám Pán nebes
zasedl uvnitř v duchu jeho a že Slovo Boží jazykem jeho zabránilo,
by déšť nesestoupil na zemi. I promluvil opět, a otevřely se brány
nebes a sešel déšť.   Podobně i Mojžíš vrhl hůl a stala se hadem;
a promluvil opět a stala se holí.   Vzal z pece popel a roztrousil,
i byli vředové; opět přikázal, i povstaly štěnice a žáby. I mohla-li
takových věcí dokázati přirozenosť lidská?   On promluvil k moři
a rozdělilo se,  k  řece  a proměněna je v krev.   Ale patrno, že
moc nebeská přebývala v mysli jeho a skrze Mojžíše činila tato
znamení.
2.	David kterak mohl beze zbraně vydati se v boj s obrem
takovým?   I když vrhl kámen po tomto cizinci,   tu zajisté ruka
Boží rukou Davidovou  řídila kámen a moc Boží usmrtila obra a
dala vítězství.   Nemohl tak učiniti David těla jsa slabého.   Josue,
syn Náveův, když přišel k Jerichu, obléhal je po sedm dní a svou
silou vlastní ničeho nepořídil;   ale jakmile Bůh povelel, padly zdi
samy od sebe.   A když vešel do země zaslíbení, dí k němu Bůh:

194

L. 3. 4. Podobně působil i v prorocích; čím více v N. Z.

L. 4. Nicméně hřích přidržuje se ještě člověka.

195

Táhni do boje. Josue odpovídá: Živ jest Hospodin! bez tebe ne-potáhnu. A kdož byl, jenž přikázal slunci, aby stálo ještě za dvě hodiny, dokud boj trval? Zda vlastní jeho přirozenosť či moc, která při něm byla? A Mojžíš když srazil se s Amalekem, dokud vztahoval ruce své k nebesům k Bohu, potíral Amaleky, ale jakmile je spustil, on vítězil.
3.	Ty pak, když slyšíš události takové, nezabíhej daleko myslí
svou,   alebrž obrať je sám na sebe,  poněvadž jsou  náznakem a
nástinem věcí opravdových. Nebo když ruce mysli své a myšlénky
své vztahovati budeš k nebesům a žádostiv budeš přilnouti k Pánu,
podlehne satan myšlénkám tvým.   A jako zdi jerichuntské padly
mocí Boží: tak budou i nyní mocí Boží podvráceny zdi nepravosti
překážející mysli tvé i města satanova i nepřátelé tvoji;  tak byla
za stínu [Starého Zákona] moc Boží bez přítrže se spravedlivými
působíc zjevné zázraky;  uvnitř pak v nich přebývala milosť Boží.
Podobně působil Duch i v prorocích a dával duším jejich proro-
kovati a mluviti a hlásati světu,   kdykoli  bylo třeba, věci veliké.
Neboť nemluvili ustavičně, alebrž kdy tomu chtěl Duch přebývající
v nich; avšak moc stále byla při nich.
4.	I když tedy Duch svatý tak hojně vylit byl na stín, čím
více na Zákon Nový,  na kříž,  na příchod Kristův,  kdež stalo se
vylití a spojení Ducha! „Vyleji“ dí prorok (Joel 2, 28. Sk. apošt.
2, 16. n.), „Ducha svého na všeliké tělo".   To jest,  co   sám Pán
pravil  (Mat. 28, 20.):   „Já s vámi jsem  až do skonání světa";
nebo každý  kdo hledá,  nalézá.   Když vy jsouce zlí umíte dobré
dary dávati synům svým,   čím více otec váš nebeský dá Ducha
svatého těm, kteříž ho prosí (Mat. 7, 8. n.), mocí a jistotou víry
velikou podle apoštola (Efes. 3, 16.). Takových věcí nabývá člověk
svou měrou, prací, namáháním velikým a láskou k němu, cvičením
vnitřních smyslů duše, jak řečeno bylo, v dobrém i zlém, to jest
úklady a nájezdy a rozličnými nástrahami a klamy nepravosti, po-
dobně však i rozmanitými dary milosti a všelikou pomocí z půso-
bení a moci Ducha pocházející.   Nebo kdo zná jizvu nepravosti,
ježto vášněmi svými poskvrňuje vnitřního  člověka,   a nepoznává
v sobě pomoc Ducha svatého, Ducha pravdy, jež posiluje mdlobu
jeho a obnovuje duši plesáním srdečným, ten kráčí v nerozhodnosti,
neznaje rozličné řízení milosti a míru Božího.   A zase,  kdo maje
pomoc od Pána  radosti  požívá duchovní a darů nebeských,  do-
mnívá-li se, že by již hříchu nebyl podroben, ten se klame a podvádí
nerozeznávaje lstivou povahu nepravosti a nepovažuje, že jen zne-
náhla dospívá člověk v jinocha a dokonalosť v Kristu.   Nebo po-

mocí Ducha svatého a božského [rozhojněná*) víra prospívá a všeliké hradby myšlének zlých bývají po částech docela rozbourány. I povinen tedy zkoumati každý z nás, zdali nalezl poklad v hliněné nádobě té, zdali se oděl nachem Ducha, zdali uzřel krále a nalezl odpočinutí po boku jeho, zdali snad k příbytkům zevnějším se naklonil; nebo duše má mnoho údův a hloubku velikou a hřích vejda v ni zaujal všecky údy její i pastvy srdce. Když pak člověk hledá, přichází milosť k němu a zaujímá dva údy duše zároveň. Kdo tedy nemá zkušenosti, nabývaje útěchy milosti domnívá se, že milosť přišedši všecky údy duše zaujala a hřích že byl vykořeněn. Ale větší čásť drží hřích a jeden toliko díl milosť; i bývá oklamán, aniž o tom ví. Majíce ještě mnoho, co bychom vám na srdce položili a vy upřímně uvážiti měli, alespoň z mála dali jsme vám pohnutku jakožto lidem rozumným, abyste pracujíce a rozjímajíce moc řečí těch, stali se moudřejší v Kristu a prostotu srdce svého rozhojnili jeho milostí a mocí pravdy, abyste všelikou jistotou zachovali spásu svou a vybaveni jsouce ze všelikých úkladův a klamů protivníkových shledáni byli bez úhony a bez porážky v den soudu Pána našeho Ježíše Krista]. Jemu budiž sláva, on panujž s Otcem i dárcem života Duchem svým nyní i vždycky na nekonečné věky věkův!    Amen.
') Co tu položeno v závorce, neshledává se ve všech rukopisech a jakoby závěrka činí celé sbírky homilií, ač zase jinak patrno, že homilie tato posledními slovy předcházejícími ukončena není.

UKAZATEL.

Abraham k rozkazu Božímu všecko opustil V. 6.; tajemný byly cesty milosti Boží v životě jeho IX. 5.
Adam stvořen k obrazu Božímu I. 7.; když Bůh jej stvořil, neučinil mu tělesných perutí jako ptactvu, ale připravil mu křídla Ducha sv., t. ta, která mu dáti chce při z mrtvých-vstání, aby ho zanesla tam, kam by se Duchu líbilo V. 11.; před hříchem Duch sv. byl s ním a oděn byl slávou XII. 6. n.; přestoupiv přikázaní Boží zemřel smrtí duše a kletbou stižen jest XLVII. 6., utratil čistou přirozenosť svou dle obrazu a podobenství Božího a zaslíbené dědictví nebeské XII. 1., zaprodal se ďáblu I. 7., had vnikl do domu jeho, stal se pánem jeho a jako druhá duše byl s ním XV. 35.; avšak zcela nezahynul, nýbrž žil toliko o vlastní přirozenosti své XII. 2.; veliký byl zármutek v nebesích nad pádem jeho XXX. 7.; když Adam hříchem byl jat, jato bylo s ním i všeliké tvorstvo, kteréž mu sloužilo, jako zajatým králem i dvořeníni a sluhové v zajetí následují XI. 5.; jakkoli Adam byl nesmrtedlný a křesťané umírají, předse nad něho jsou  vznešenější XV. 39. XXVI. 2.
Aegypťané v hříších zatvrdili se IV. 22.
Ammon sv. Úv. I. 2.
 Anacoretaí Úv. I. 2.
Andělé mají prý tělo jakési tené IV. 9.; i také pro ně vtělil se Bůh t.; žijí vespolek v lásce a upřímno-

sti III. 1.; ustanoveni jsou ke službě Člověka XV. 44.; plakali nad pádem Adamovým XXXI. 7.; andělé chválí duši o spásu svou pečlivou IV. 4.
Antonín sv., poustevník Ův. I. 2.
Apoftegmata sv. Makaria Úv. I. 3. II. 2.
Apollonius sv. Úv. I. 2.
Apoštolé za oči a světlo celému světu postaveni jsou I. 4. a nebeskou solí Ducha činili duše chutný a chránili je od hniloby a zlého porušení t. 5.; byli jako tolikerá slunce rozestíra-jící paprsky do všech končin světa XIV. 5.; ani apoštolům v milosti Boží postaveným milosť nezabraňo-vala činiti, co činiti chtěli, v skutku-li chtěli něco činiti, co milosti se nelíbilo XXVII. 10.; nebyla však milost při nich oslabla, alebrž i lidem dokonalým ponechává vůli a svobodu činiti, co chtějí t. 11.; pomáhali Kristu konati dílo vykupitelské XXVIII. 7.
Aristoteles, Plato, Sokrates pro libo-mudrctví své podobni byli městům velikým, ale zapustlým, poněvadž Duch Boží nebyl v nich XLII. 1.
Arsinois Úv. I. 2. 10.
Bázeň; s bázní a třesením třeba konati spasení syé IV. 5. XV. 4. XVI. 11.; vede k milosti Boží XVI. 6.; křesťané nebývají nikdy bez bázně a třesení XXVII. 17. n.
Bdělosti třeba při službě Boží XV. 5., proti duchu zlému 1.13., a všude, poněvadž i dobré může se zvrhnouti ve zlé XVI. 9.

198

Ukazatel.

Ukazatel.

199

Beránek velikonoční oznakom Krista, XLVII. 4. 8. n., jenž snímá hřích světa XXVIII. 5. n.
Besedy sv. Makaria Úv. I. 8.
Blaženosť věčná; z blaženosti každého člověka mají radosť i duchové svatých i andělé XVI. 8.
Bohatství člověka nespasí XLV. 3.
Bohomyslnosť zárodek slavného vzkříšení; přirovnati ji lze perutím V. 11.
Bohoslužba starozákonní byla nástinem bohoslužby naší XLVII. 16.
Boj; bojovati třeba proti zlému myšlení III. 3. n. a bez ustání t. 5. a proti všem hříchům t.; boj ten vnitřní přirovnává se jízdě o závod v okole I. 9.; bez boje království nebeského dojíti nelze V. 6. n. XXVII. 2.; bojujícím  Pán   ku   pomoci   přispívá
XI.	14. a oni vítězí XXI. 5.;  kře-
sťanu bojovati jest proti nepřátelům
viditedlným i neviditedlným t. 1. n.;
kdo světa se nezříká, o boji vnitř
ním nemá ani tušení t. 3.
Bollandisté Úv. I. 3.
Bratr; bratři mají spolu obcovati u veliké lásce; čeho k tomu třeba III. 1. n.; kterak mohou vespolek sobě sloužiti t.
Bůh; jak velebnosť tak i poníženosť jeho ani vyšší světové ani pozemští pochopiti nemohou XXXII. 7.; nicméně lze poznati ho XII. 9., ač nesluší všetečně zkoumati ho 1.11. n.; Bůh tvůrce všehomíru IV. 10.; on všudy přítomen, ale nikoli přecházením z místa na místo jako andělé
XII.	12. XVI. 5. XXXII. 11. XL. 3.,
i tam kde satan je VII. 2.;  on ni
čeho netrpí a všecko obsahuje XVI.
5.; on svémocný jest a co chce činí
XV.	23.;  není v něm podstaty zlé
XVI.	1. 5.; jediný Bůh může hřích
sníti s člověka II. 2.   n. III. 4.; on
chce  člověka znovu  přivésti k ži-
votu XV. 17. i aby všichni lidé ob
rodu stali se účastni,  neboť umřel
za všechny XXX.  3.;   on  s  námi

jedná milosrdně a shovívá nám čekaje na naše obrácení IV. 17. n.; všecko je mu snadné a lehké, když v cokoli proměniti se chce k požitku duší sebe hodných 1.12.; jinak se zjevil Abrahamu, jinak Isáku atd. t. 13.; některé věci tak řídí, aby lidem osvědčil milosťsvou; jiné pak jinak, aby člověk byl zkoušen XV. 29.; požívání Boha je bez nasycení a čím více ho někdo okouší, tím více lační t. 37.; toliko ti, kdož jsou bez úhony a srdcem čisti, slouží na dvoře nebeském t. 45.; Bůh sám sebe dává v odplatu XIV. 3.; on jest to, jenž zázraky činí skrze svaté své L. 1. n.
Cellia Úv. 1. 2.
Církev kterak ženou se obrazí XII. 15.; ona matkou naší zde na zemi t.; církev rozuměti lze o shromáždění věřících i o duši jediné XXXVII. 8.
Cizoložství duchovní je hřích XXVI. 13.
Cotelier Úv. I. 3. II. a.
Ctnost z vícera přísad se upravuje XVI. 9.; trpí násilí XIX. 1. n. XXVII. 20. n.; všecky ctnosti vespolek souvisí XXXVII. 9. XL. 1.; třeba píleti všech XIX. 4. n.; pílením všech ctností člověk nabývá povahy ctnostné t. 6. amilosť rozhojňuje se t. 7.; člověk svědomitě zkoumati má, ve které ctnosti by ještě byl pozadu XXIX. 4.; ctnosť nepředchází Boha, ale Bůh ctnosť XXXVII. 9.; všech ctností dosáhnouti lze modlitbou XL. 2.
Člověk stvořen k obrazu a podobenství Božímu XV. 23.; vůlí svobodnou rovná se Bohu t.; od pádu Adamova manem učiněn knížete nešlechetnosti V. 1.; stav jeho po pádu XV. 23. XXV. 3. XXVI. 1.; hoden oplakání XXV. 6.; nemůže o své moci hřích vykořeniti III. 4.; třeba vzývati Boha za pomoc 1.12. XXV. 7. n.; veliká před ním důstojnost člověka XV. 22. XXVI. 1. XXVII. 1., zvláště pak křesťana XV. 30, a.

XVI.	13.; jaký základ člověk položil j
a jak   si vede   z počátku,  v tom i
ostává  až na konec VI. 2.; může i
klesnouti i povstati XV. 36. 40.; ni
kdy není bez nebezpečenství hříchu
XVII.	6. n.;  ve  všem potřebí mu
střízlivosti XVI. 9.; jen znenáhla v
milosti prospívá XV. 41.; nikdo není
úplně   dokonalý  VIII.   5.;   člověk
osvědčuje se zvláště tehda, když ana
milosť Boží se ustraňuje,  předse k
Bohu se utíká XVI. 13.; v čem zá
leží jeho dokonalosť XXXII. 6.; jak
může býti chůd duchem XII. 3.; má
se   k milosti  chovati jako  nástroj
XXXVII. 11.; nic z těch věcí, které
jsou zevnější,  nemůže mu uškoditi,
jedině co pochází ze srdce jeho XLII.
3.;  člověk starý, člověk nový II. 4.;
člověk na tváři cherubů v Ezechie-
lově vidění I. 1. 3.
Ďábel jediný nepřítel člověka XLII. 3.; nemilosrdný jest a nenávistník lidí XV. 18.; uvrhl duši v porobu hříchu, všecku ji poskvrnil a vládě své podrobil II. 1.; užívá statků pozemských, aby odvrátil mysl od Boha XI. 7. ; zmítá pokolením lidským V. 1. n. XXVI. 3. n.; uvádí člověka až v zoufalosť XLVII. 13.; nenapadá všechny jednostejně XV. 18.; povstává i proti lidem dokonalým XV. 4. 14. n. ; mrzí se, když mu duše nepovoluje t. 51.; nikdy neustává od boje XXVI. 14. a nevzdává se naděje XLVII. 12.; i snah zdánlivě dobrých zneužívá V. 6.; ale předse nezná člověka dokonale t. 9..; kterak uskoky ďáblovy rozeznati lze od cest milosti Boží VII. 3.; pomocí Boží může býti překonán XXV. 1. n.; setrvalostí bývá zahanben XXVI. 8.; Bůh i tam přítomen, kde ďábel VII. 2.
David; cesty milosti Boží v jeho životě IX. 3.; jen mocí Boží porazil Goliáše L. 2.
Daemonové mají prý tělo jakési tené IV. 9..; stvořeni byli prostočisti XVI,

1.; stíhají člověka od maličkosti XLIII. 3.; přirovnávají se červům v maso se zažírajícím I. 5. — Dae-mon hltavosti Úv. I. 10.
Dítě Boží; dítkám svým Bůh zvláštním způsobem se propůjčuje XIV 4. n.; čeho třeba k dosažení té důstojnosti t. 5.
Dobré; nezaslubuje chvály, byt i sebe lepší bylo, co není dobré z předsevzetí XXVII. 21.
Dobrotivost Páně IV. 25. n.; dobrotivost spojena budiž s přísností XVI. 9.
Dokonalosť; toliko spojením s přirozeností Boží stává se člověk dokonalým XXXII. 6.; mnoho je stupňů dokonalosti XV. 42. XVI. 12. XVII. 8.; stav dokonalosti přirovnává se obci plné dobroty a míru, obci světla Božího I. 8.; čeho třeba k dosažení dokonalosti IV. 1. n.; nejvyššího stupně dokonalosti nedáno křesťanům stále VIII. 4.; není ještě dokonalý, kdo toliko v některých ctnostech prospívá XV. 7.; jen znenáhla lze dospěti k ní t. 41. L. 4. n.; ještě nedostalo se nám úplné radosti ze spásy Kristovy XX.V. 4 ; i lidem dokonalým snášeti jest utrpeuí a boj XV. 18. XVII. 5. n.; ani křesťané nejsou úplně dokonalí IX. 5 ; málo dokonalých XXXII. 11. XXXVIII. 2.
Duch lidský; ač kníže nešlechetnosti jej zjímal a drží v říši tvé II. 2., předse může bojovati proti němu III. 6.
Duch sv.; jím řídí Bůh duše jako otěží I. 3., osvěcuje ji jako světlem t. 4., očišťuje a chrání ji jako solí svou t. 5.; jest jako oheň s nebe daný křesťanům XI. 1.; třeba vždy obnášeti jej v duši své III. 3.; jak působí v duši I. 2. XVIII. 7. n.; učí ctnostem XIX. 8. n.; on život duše XXX. 5. n.; řídí ji v boji proti satanu XL. 5.; povznáší jí k nebesům XLIV. 5.; jest jí lodí na moři života vezdejšího  XLIV.   6.   Jak  liší  se

200

Ukazatel.

Ukazatel.

201

skutky pomocí Ducha sv. konané od přirozených XXVI. 21.
Duchy zlé vymítal Makarius Úv. I. 10.
Duše; kdo stvořil tělo, stvořil i duši IV. 25.; duše není ani přirozenosti božské ani přirozenosti nešlechetné temnosti, ale je jakýsi tvor rozumný, spanilý, vznešený, podivuhodný, ušlechtilé podobenství a obraz Boží I. 7. 10.; je tělo přejemné IV. 9.; dary vzácnými ji Bůh obdařil XLVI. 5. n.; sobě za příbytek ji stvořil XLIX. 4 ; živo-kové, kteréž viděl Ezechiel, jsou podobenství čtyř hlavních mocností duševních: vůle, svědomí, mysli a mohutnosti milování I. 3.; duše má-li jakou podobu VIL 7.; zdali ji lze nějak spatřiti t. 5. n.; jak liší se od mysli t. 8.; jaký rozdíl mezi ní a Bohem XLIX. 4.; duše působí v celém těle XL. 3.; veliká je krása XLIX. 4. a cena její před Bohem XXVII. 4.; vzácnější je nad stvoření XV. 43. n.; příbytek Boží I. 7. XV. 45. XXXII. 6.; chrám Páně I. 7.; klenotnice statků nebeských t. 46. XVI. 7.; vlasť její je mezi anděly XIV. 6. n,; ano Bohu je příbuzná XLV. 5. n.; hřích cizí jest přirozenosti její IV. 8.; schopna jest i ctnosti i nepravosti I. 8. n.; jediný nepřítel duše duch zlý XLII. 3. a ten kníže nešlechetnosti uvrhl ji v hřích a všecku ji poskvrnil II. 1. n.; oblečena jest v hanbu a oči její jsou zaslepeny XLV. 1.; hříchem ztrpčela XLVII. 15. a zapustla XXVIII. 1.; bez Ducha sv. mrtva jest XXX. 5. a pusta XLII. 2.; nešťastna duše, v které Kristus nepřebývá XXVIII. 1. n.; běda duši, stojí-li jen o své vlastní přirozenosti a důvěří-li se jen svým vlastním skutkům, nemajíc účastenství Ducha Božího I. 11.; tělem je temnosti, pokud v ní panuje hřích t. 6. n.; žel a nářek v nebi nad duší ztracenou I. 11. XV. 2. n.; z poroby hříchu nemůže ji vybaviti leč jediný Bůh II. 1. n.

XLV. 3. XLVII. 10.; Kristus ujal se ubohé XXVIII. 2. n.; učinil ji trůnem, příbytkem, chrámem svým XLVII. 14.; pozvedl ji za nevěstu svou královskou XLVI. 6. XLVII. 14. n. XLIX 4.; dává jí duchovní pokrm, nápoj a oděv I. 11. a všelijak ji sobě zvelebuje a vyšlechťuje XLVII. 17.; kterak má duše chovati se k tomuto ženicha svému XV. 2.; kterak chová se duše vlažná a kterak duše horlivá X. 1. n.; co znamená odúmrtí duše I. 8.; kterak lze ovládnouti duši svou IX. 10. n.; kterak má se Bohu obětovati I. 6.; jakou změnu působí v ní příchod Páně IV. 14. n. XLIV. 1. n.; v ničem nenalézá utěšení, jedině v ženichu svém XLV. 7.; kterak stává se duchem XXX. 3. XLVII. 15.; duše neobrozená myšlénkami svými těká a plazí se po zemi XLIX. 3.; duše jinotajně naznačena vozem cherubův u Ezechiele proroka I. 2. n.; dvojí stav duše po smrti XXII.; duše spravedlivých budou světlem nebeským, kteréž svět osvěcuje I. 4.
 Důvěrou v Boha hříchu ubývá XVI. 4.; mějme vždycky důvěru v Krista t. 6.; konečně zvítězí nad bázní t. 11.
Dvůr nebeský; kdo k němu přináleží
X V. 45.
Eliáš; Bůh skrze něho působil L. 1. 'Eremitai Úv. I. 2.
 Esseni Úv. 1.1. Eusebius, Epiphanius
a Jeroným pokládají je za křesťany
t. 2.
Evagrius Úv. I. 3. II. 1.
Ezechielovo vidění jinotajně vyloženo I. 1. n.
Fabricius Úv. II. 4. 
Floss Úv. I. 2. pozn., 3. II. Gallandius Úv. II. 2. Gennadius Úv. II. 1. Gorres Úv. III. 1.
Had vnikl hříchem do srdce Adamova, stal se pánem jeho  a jako  druhá

duše byl s ním XV. 35.; had měděný a význam jeho XI. 8. n.
Hermopolis Úv. I. 2.
Hierakité Úv. I. 10.
Historia Lausiaca Úv. I. 3.
Hmota; praví někteří bludaři, že hmota je bez počátku, že je kořen hříchu a kořen ten že je moc rovná moci Boží XVI. 1.
Homilie sv. Makaria, rukopisy a vydání jejich Úv. II. 2. povaha a hlavní obsah III. 1.2.; zvláštnosti 3., stránka řečnická 4., nápisy a summarie, rozložení v odstavce II. 2.
Hora; hory ohniyé XIV. 7.
Hřích; v hříchu se rodíme XXXII. 9.; hříchem Adamovým vnesena v člověka zloba přirozenosti jeho cizí IV. 8., zachváceno i potomstvo jeho V. 3. XI. 5. 9. XXXIII. 8. i všeliké tvorstvo XI. 5. 9.; temnosť rozestřela se nade vším stvořením od přestoupení Adamova XLIII. 7.; hřích Adamův jak zranil člověka II. 1. n. XX. 4. n. XLV. 5. XLVII. 6.; avšak nezničil přirozenosti jeho XII. 2.; původ všeho zlého XV. 49. n.; hřích k duši přimísen nestal se přirozeností její II. 2.; není s člověkem sloučen nerozlučně XVI. 2.; je duchovní cizoložství XXVI. 13.; celá duše jím poskvrněna II. "1.; není hříchu hez poznání XII. 9.; nepokálí duši bez jejího svolení XVI. 3.; z venku vchází do člověka XV. 13.; zbavuje rozmyslu t. 48.; úskočně na nějaký čas ustává t, 21.; přirovnává se ke zlému větru a rouchu pokálenému II. 4.; řešeti, jímž ďábel cídí pokolení lidské V. 1. n. ; dýmu XLIII. 7.; jak vzmáhá se v člověku V. 6.; nikdo nemůže z něho vyléčiti leč jediný Pán II. 2. XXX. 8.; toliko tajemstvím kříže může býti odpraven XXV. 1.; ujetím milosti Boží může býti vykořeněn IV. 8.; i v milosti Boží hřešiti lze VII. 4. VIII. 5. XII. 8.; hřích stále přidržuje se člověka XVI.   10.;   hřích   a   milost   kterak

     mohou býti spolu v jednom srdci XL. 7.; mnozí majíce při sobě milost ani nevědí, jak hříchem o ni oloupeni bývají XV. 28.; znenáhla ho ubývá t. 7.; zoufáním mohutní, důvěrou vysychá XVI. 4.; stálým pohrdáním milostí Boží vzrůstá v zatvrzelosť IV. 20. n.
Hříšnosť mimovolná a dobrovolná XXVII. 2.; nebyli jí prázdni ani apoštolové XVII. 7.; nikdo nedomnívej se, že by pro dosaženou mi-losť hříšnosti již úplně byl prost t. 6. XXVI. 25.
Hůl Mojžíšova oznakem kříže XLVII. 16.
Charismy rozdává Bůh dle moudrosti své XXVI. 4.; nejsou znamením dokonalosti t. 16.; neuchrání od pádu XXVII. 14. n.
Cherubové ve vidění Ezechielově I. 1. n.
Chudoba; strašná je chudoba hříchu I. 12; chudoba duchovní XI. 7. XII. 3. n. XVII. 15. — Makarius kterak ji miloval Úv. I. 5.
Israelité jak proti Bohu v hříchu zatvrdili se IV. 20.; viz Židé.
Jan Křtitel; s ním přišlo naplnění proroků XXVIII. 6.; není nad něho mezi rozenci žen t.
Jeroným sv. Úv. II. 1.
Ježíš Kristus; jako bez světla nelze viděti a bez jazyka mluviti, tak také bez Krista nelze spasenu býti III. 4.; on Bůh neskončený a nestvořený vtělil se IV. 9. a všelijak lidem přizpůsobuje se t. 11, n.; nepřinesl tělo své s nebe, ale z Marie si je učinil XI. 9.; láska jeho k lidem VII. 1. a shovívavost IV. 17. n.; Kristus přišel, aby přirozenost naši obnovil a napravil XLIV. 1. n.; trpěl za všechny a vykoupil je krví svou XXIV. 3.; vstoupil do pekel XI. 10.; sedí po pravici Otcově XLV. 6.; dítky, jež zplodil ze semene svého, ty zvláštní živí krmí a zvláštním nápojem  XIV.  4.;  on  ženich

202

Ukazatel.

Ukazatel.

203

duše XXVIII. 5. n. XLV. 7. a beránek Boží XLVII. 4. 8. d., jenž snímá hřích světa XXVIII. 5. n.; bez něho není ospravedlnění XXXI. 4.; on maluje v člověku obrozeném obraz svůj XXX. 4.; on základ všech ctností XVIII. 1. n.; on lékař tělesný i duchovní IV. 25. XX. 6. XXXIII. 4.; lékař jediný XXX. 8. n ; on náš pastýř XLIV. 3. n.; velekněz I. 6. XLIV. 3. n.; vozataj I. 9. 12. a kormidelník XLIV. 7.; poklad XVIII. 1. n. a dědictví duší našich XLVI. 4.; dárce života XLVII. 14.; hledá příbytek v duších našich XXX. 9. XXXI. 3. a všelijak si je očišťuje, zvelebuje a vyšlechťuje XLVII. 17.; kterak proměňuje člověka IV. 14. XLIV. 1. n.; příkladem toho sv. Pavel a lotr na kříži XLIV. 8 n.; Kristus sestoupí s nebes a vzkřísí všeliké potomstvo Adamovo V.   12.
Job všeho se vzdal V. 6.; jak se ho satan dožadoval XXVI. 7.
Josef Aeg.; cesty milosti Boží v jeho životě IX. 2.
Josue toliko mocí Boží činil zázraky L. 2.
Junec na tváři cherubů I. 1. 3.
Kain; obraz Kaina na sobě obnášejí, kdož následují podvod a vůli ďáblovu V. 3.
Kassian Úv. I. 3.
Koruna nebeská VI. 7.; čeho třeba k dosažení jí XXIII. 1. n.
Království nebeského bez boje dojíti nelze V. 6. n. XXIII. 2. XXVII. 2.; jeho blaženost t. 3.; není pouhé kázaní, ale moc a působení Ducha sv. XXVIII. 7.
Kristus; viz Ježíš Kristus.
Křesťan; život křesťanů liší se od života jiných lidí V. 1. n. XV. 9.; obnovou myslí, poklidem myšlének, milováním Krista a láskou nebeskou nad ně vynikají V. 5.; nikoho nemají souditi XV. 8.; žádají toliko statků  duchovních t. 6.  IX. 7.; ja-

kých radostí dostává se jim při modlitbě VIII. 1. n.; jakého požitku Bůh žádá na křesťanech XIII.; zde na světě cizincují XV. 26; veliká důstojnost křesťana t. 30. n. XXVII. 1. n.; ač smrtelný předse nad Adama vyvýšen jest t. 39.; křesťané umírají, aby ctnost byla záslužnou t. 39. n.; již nejsou ze světa tohoto, ale ze světa jiného XVI. 8.; milostí Boží na důstojnost nebeskou pomazáni jsou XVII. 1.; slují Pomazaní Páně XLIII. 1. a nabýrají přístupu k nebeskému králi XVII. 2.; pokladem jejich Kristus a Duch sv. XVIII. 1. n.; křesťanu bojovati jest proti nepřátelům viditelným i ne-viditelným XXI. 1. n.; stav jeho podobá se kupectví a kvasu XXIV. 1.; tajemství víry křesťanské světa toho cizí jest XXVII. 4; křesťan nikdy není bez bázně t. 18.; křesťanství kamenem úrazu a skaliskem pohoršení XXVIII. 21.; sláva křesťanů nyní se skrývá v jejich útrobě, zjeví se pak v den vzkříšení XXXII. 1. n. XXXIV. 1.; jsou i lžikřesťané XXXVIII. 1.; mnozí se klamou zdánlivou dokonalostí svou t. 4.; každý může se sám zkoumati, na čem stojí XXXI. 6. — Za prvních dob křesťanství byli křesťané v jistém smyslu mnichy více méně všichni Úv. I. 2.
Křesťanství je okoušení pravdy a předujímání radosti nebeské, jíž se však člověku zde na světě nedostává úplně, aby nezpyšněl XXVII. 7. n.; není mluvení o pokladech milosti, ale statečné ujímání milosti Boží XXVII. 12.; je kamenem úrazu a skaliskem pohoršení XXVII. 21.
Křídla; nemůže člověk vzlétnouti ve svobodu Ducha sv., leč se mu dostane holubích křídel milosti II. 3.; ta povznesou při vzkříšení i tělo ve slávu nebeskou V. 11.; krví Páně se nám jich dostává XVII. 2.
Kříž; tajemstvím kříže  bývá  hřích

odpraven XXV. 1.; nástroj, jímž Kristus obdělává roli duše XXVIII. 3.
Kupčení; o duchovním kupčení XXIV. 1. n.
Kvasu   přirovnává   se   milosť Boží
XXIV.	3.; odstranění kvasu o veliko-
noci židovské značilo vymýtění zlých
myšlének a žádostí XLVII. 7.
Láska; čeho třeba k zachovám lásky bratrské III. 1. n.; oheň lásky Ducha sv. zbavuje duši vášně zlé a milování tohoto světa IV. 14.; jak veliká láska ta t. 18.; nepohrdejmež jí t. 19.; láska k světu v jaké nebezpečí uvádí člověka V. 6.; kde milování, odtud pomoc a obtěžování t.; jak nesmírně Bůh člověka miluje VIL 1.; moc lásky k Bohu IX. 9.; nikdy nepřestává na dokonalosti své X. 1. XXVI. 17.; Bůh vždycky ji odměňuje XII. 16. n.; láska dokonalá znamením, dokonalosti křesťanské XXVI. 16.; láska zákonem naším duchovním XXXVII. 3. n.
Aaópa Úv. I. 2.
Lazar obrazem Adama duchovně zemřelého XXX. 8.
Lehkomyslnost na pouti života vezdejšího IV. 2. 5. n.
Léky proč a komu dal Bůh XLVIII. 6.
Lev na tváři cherubů I. 1. 3.
Lindner Úv. III. 2. pozn.
Lítost opravdová pravý pokrm duše
XXV.	8.
Lotra na kříži kterak Kristus proměnil XLIV. 9.
Lucius, biskup ariánský Úv. I. 11.
Makarius A egyptský; život jeho Úv. I. 4—12.; mládí, ctnosti a mimořádní darové jeho, paidapigeron, byl na kněze posvěcen 4.; chudoba, život tuhý a modlitba 5.; pokora, touha po dokonalosti 6.; vlídnost, mírnosť, chování k bratřím 7.; besedy 8. 9.; proroctví, zázračné uzdravování, kří-sení mrtvých, překonávání a vymítání duchů zlých 10.; jeho vyhnan-ství 11.; poslední doba 12.; památka 13.; byl-li žákem sv. Antonína 8.; způ-

sob jeho vyučování 9. a dar řečnický Úv. III. 4. Spisové jeho vůbec Úv. II. 1., zvláště 2., nepraví 3., neproskou-maní 4. — Jakých účinků milosti Boží na sobě zkusil VIII. 6.
Makarius Alexandrijský Úv. I. 4.
Makarius soudruh Amathy Úv. II. 1.3.
Marek Asketa Úv. II. 1. 3.
Maria Panna; Ježíš Kristus nepřinesl tělo s nebe, ale z Marie P. si je učinil XI. 9. VI. 5.
Marii, sestře Lazarově, jak Pán se odměnil XII. 15.
Martě jak Pán se odměnil XII. 15.
Milosť Boží přirovnává se ke křídlům II. 3., větru dobrému t. 4., včele XVI. 7., rouchu XX. 1. n., kvasu XXIV. 3., soli I. 5. XXIV. 3., ohni XI. 1. n. XIV. 7. XXV. 9. n.; jsou při ní rozliční stupňové VIII. 2. n. XVI. 12.; člověk sice žádá vzletěti ve svobodu Ducha sv., ale bez milosti Boží nemůže II. 3.: hřích a co s ním zlého souvisí vykořeniti nelze leč jedině milostí Boží III. 4.; nebudeme-li pomocí silnější uchráněni ohnivých šípů nešlechetníkových, marné jest všeliké počínání naše XXV. 2. XXVI. 19.; bez milosti nelze zalíbiti se Bohu XV. 5.; potřeba milosti Boží nezbytná XXIV. 5. XXVI. 29.; kdo na své vlastní spravedlnosti přestává, pracuje na prázdno I. 11. XX. 3.; ujetím milosti Boží náleží přemáhati hřích IV. 8.; čeho činiti třeba k dosažení milosti Boží IV. 27.; komu se jí dostává t. 5.; síť milosti Boží prese všechny jest rozestřena XV. 52.; Bůh dává ji i hříšníkům XV. 17.; je při člověku bez přestání VIII. 1.; životem ctnostným jeví se její přítomnost XXIV. 6.; Bůh rozličně rozdává milosti své, jedněm bez boje, jiným po dlouhém teprv zápasu XXIX. 1. n., aby je zkoumal a roznítil v nich horlivost t. 2. n.; někomu dostane -se jí, aniž srdce jeho je očištěno XXVI. 25.; kterak může býti s hříchem v jednom srdci

204

Ukazatel.

Ukazatel.

205

XL. 7.; jako satan je ve vzduchu a Bůh tam přítomný ničeho tím netrpí: tak i v duši je hřích, aniž jím trpí milosť XVI. 6.; milost neruší přirozenosti lidské XXVI. 5. ani vůle svobodné XXVII. 9. n.; pýcha a ďábel olupují o milost XV. 27. n.; mnozí ani nevědí, jak o ni bývají oloupeni t. 28.; kdo jí stále pohrdá, konečně se zatvrdí IV. 19. 21. n.; kterak v člověku působí IV. 14. XVIII. 7. n.; tajemný jsou cesty její IX. 1. n. XVI. 7.; kterak je rozeznati lze od uskoků ďáblových VII. 3.; jen z nenáhla člověk prospívá v milosti XV. 41.; kdo s milostí ve všech přikázáních se shoduje, hoden bývá osvobození ode všech vášní IX. 7.; milost vypuzuje hřích XLI. 1. n.; obroznje člověka, ale i nad Adama povznáší XXVI. 2.; duši občerstvuje a upokojuje II. 4.; píše zákony duchovní v desky srdce XV. 20.; co Bůh milostí svou působí, člověku přičítá XXXII. 8.; milost i v protivenství uvádí člověka k jeho prospěchu t. 10.; i v milosti lze zhřešiti VII. 3. VIII. 5. XII. 8. XV. 16. XVII. 4. n.; co působí milost v tom, jenž nábožně se modlí VIII. 1.
 Mírnosť v chování sv. Makaria Úv.
I. 7.
Mluviti o věcech duchovních není ještě známkou dokonalosti XVII. 9. n,; aniž v tom záleží křesťanství XXVII. 12.
Mnišsťví; idea mnišství vyskytla se již před Kristem v pohanstvu a u Židův Úv. I. 1., nabyla však teprve v církvi křesl pravého výrazu t. 2.; život a zaměstnání mnichů t. 2. 
Moc sebe větší člověka nespasí XLV. 1. Modlitba nejdůležitější dílo naše III. 3.; třeba jí k dosažení života věčného I. 12. IV. 8., k zachování lásky bratrské III. 3.; jak náleží modliti se VI. 1. n. XXXIII. 1. n.; co působí milost Boží v tom, jenž nábožně se modlí VIII. 1. n. XV. 14. n.;  kdo nemaje daru modlitby

nutí se jen k modlení, ale nekoná jiných skutků dobrých, ač někdy nabývá daru modlitby, co do mravů nic se nemění XIX. 4.; kdo však se nutí ke všem ctnostem, toho Duch sv. učí modlitbě t. 8.; modlitba budiž pozorná XXXIII. 1.; ta pak osvěcuje t. 2.; přivádí milost XXXVII. 7.; modlitbou všech ctností lze dosáhnouti XL. 2.; modlitba pravé odpočinutí duše nic nepřekáží skutkům milosrdenství t. 6.; přemáhá dae-mony XLIII. 3. — Sv. Makarius zvláštní ctitel modlitby Úv. I. 5.
Mojžíš; jak zjevila se na něm budoucí sláva těl vzkříšených V. 10. n. XII. 14.; tajemný byly cesty milosti Boži v životě jeho IX. 4.; jasnost v tváři jeho značila osvícenost křesťanskou XVII. 1.; Bůh skrze něho působil L. 1. n.
  Monasteriov Úv. I. 1.
Moudrosti třeba duši, Bfih ji uděluje
XV.	6.; budiž spojena s rozsoudností
XVI.	9.
Mudrci tohoto světa podobají se městům velikým, ale zapustlým, poněvadž při nich není Duch Boží XLII. 1.; lidé sprostí slovo Boží nejen slyší, ale i skutkem konají a vynikají nad mudrce XLIII. 8.; byli ve světě mudrcové rozliční XLV. 2.
Mysl jak liší se od duše VII. 8.; Bůh žádá mysli sebrané XXXI. 1. n. XLIX. 3.; mysl dokonale zbožná již   zde  ustavičně  obcuje s Pánem
XVII.	4.
Myšlénky dobré zápolí v duši se zlými I. 9.; není na tom dosti, chrániti se hříchů zjevných, ale třeba bojovati i proti myšléukám zlým III. 3.; především v myšlénkách záleží služba Boží XXXI. 3.
Naděje zpružinou činnosti lidské XIV. 1. n.; naděje života křesť. XIV. 3. n. XXVI. 11.
Náruživosť; proti které člověk nebojuje, tu miluje V. 6.
Nehody dopouští Bůh, aby nás od světa odloučil XXXII. 7.

Nemoci mají původ svůj v hříchu XLVIII. 5.
Nenávisť sebe výtečná zbraň proti ďáblu XXVI. 12.
Neposlušností prvního člověka přijali jsme v sebe náklonnost k hříchu IV. 8.
Nepravosti kterak vespolek souvisí XL. 1.
Nepřítel; kdož zákon prvý, plnili duchovně, milovali nepřátely své XXXVII. 4.; jediný opravdový nepřítel náš duch zlý XLII. 3.
Nitrie Úv. I. 2. 12.
Noe; cesty milosti Boží v životě jeho IX. 6.
Obcování duše s Pánem IV. 6. n., Páně s duší se popisuje IV. 11. n. XLVI. 3. n.; už zde na světě třeba u víře obcovati v nebesích XLIX. 2.
Oběť zápalná kterak má přinášena býti v Nov. Zák. I. 6. XLVII. 15.; oběť holubic náznakem oběti Kristovy t. 2.
Obraz; člověk stvořen k obrazu Božímu XV. 23.; v člověku duševně se ohrožujícím Kristus takořka maluje obraz svůj XXX. 4.; bez něho nelze mu vejíti do života věčného t 5.
Obrod; co činiti jest těm, kdož touží zroditi se z Otce XIV. 5.; duševní obrod počíná posloucháním slova Božího XXX. 1. n.; kterak se děje t.; nyní tají se v srdcích křesťanův, ale při vzkříšení se objeví XXXII. 2. XXXIV. 1.; kdo znovu se nezrodí z Ducha sv., nedosáhne koruny slávy XXIII. 1.
Obřady obětní St. Zák. jaký mají význam v N. Zák. I. 6.
Obřízka těla znamení obřízky vnitřní XXXII. 4. XLVII. 1.
Očišťování vodou značilo křest Ducha sv. a ohně XLVII. 1.
Odplata; rozliční jsou stupňové odplaty, poněvadž Bůh vševědoucí XL. 3. n.
Oheň;  milosť Boží rovná se k ohni

nebeskému XI. 1. n. XIV. 7.; žádejme toho ohně, aby v nás spálil žádosti zlé XXV. 9. n.; vzkříšení těla rovná se obnovení ohně, jenž v Jerusalemě hořel na oltáři a za doby zajetí zahrabán byl v jámě XI. 1.; bajka o horách a zvířatech ohnivých XIV. 7.
Oko úd malý a předse veliký XLIII. 7.; oka duchovního třeba na pouti vezdejší IV. 1. n.; hříchem bylo zatemněno XXVIII. 4.
Olej v nádobách pěti panen opatrných značí milosť Boží, nedostatek oleje spoléhání na vlastní spravedlnost IV. 6.
Oltář kterak máme vzdělati z těla svého XXXI. 5.; oltář Kristův uvnitř člověka XXXVIII. 5.
Opatrnost v životě křesť. IV. 2. n. XVI. 9.
Opuscula ascetica s. Macarii Úv. II. 3.
Orel na tváři cherubů I. 1. 3.
Otroctví žádostí tělesných XXV. 3. n.
Oudinus Úv. II. 1.
Oxyrynehus Úv. I. 2.
Pafnutius Úy. I. 4.
Pachomius Úv. I. 2.
Palladius Úv. I. 3.
Palthenius Úv. II. 2. III. 1.
Pán; viz Kristus.
Panna; panny opatrné a panny pošetilé v podobenství Páně IV. 6. n.
Pavel sv.; kterak ho Kristus přeměnil XLIV. 8.
Pavel Thébský Úv. I. 2.
Peklo; i v pekle rozliční jsou stupňové pokuty XL. 3. n.
Perutě duchovní přichystal Bůh člověku V. 11.
Písmo sv. list s nebe; k čemu nám ho Bůh dal XXXIX.; poustevníci čítali v písmě III. 1.
Plato; viz Aristoteles.
Plesání duše od nepřátel svých vybavené XLVII. 14.

206

Ukazatel.

Ukazatel.

207

Podobenství jsou obrazy věcí duchovních XLV. 6.
Pokání neodkládejme IV. 17 24.; zdá-li se nám však býti věcí nemožnou, abychom obrátili se z množství hříchů, což bývá znamením nešlechetnosti a překážkou spasení, rozpomeňmež se, co činil Pán, když na světě tom obcoval t. 25.
Pokojem mysli a svědomí liší se křesťané od lidí světáckých Y. 4. n.
Pokora znamení pravého křesťana XV. 37. XXVI. 11.; rozhojňuje milosť Boží XV. 12. XXVI. 20.; je příbytek Ducha sv. XIX. 6.; vždy výše touží
XXVI.	17.; vede k milosti XXVII. 5.
a zachovává ji XLI. 3. — Kterak ji
jevil sv. Makarius Úv. I. 6.
Pokrok; kterak dbal Makarius o pokrok svůj duševní Úv. I. 6.
Pokušení; Bůh nedopouští na člověka pokušení leč přiměřená, jež by mohl překonati XXVI. 3. n.; s rozdílem t.; i na ty, kdo milosti Boží již dosáhli XVI. 3.; poněvadž člověk snadno se vynáší, má pokušením býti zkoušen
XXVII.	8.; pokušení neruší přiroze-
nosti lidské XXVI.   5. n.;   zevnitřní
dobře  se  srovnává s vnitřním po
klidem t. 15.
Pomazání; milostí dostává se křesťanům duchovního pomazání XVII. 1. XLIII. 1. a proto slují Pomazaní XLIII. 1.
Possinus Úv. I. 3. II. 1.—3.
Potopa trest zatvrzelosti IV. 22.
Poustevníci dílem se modlili, dílem četli v písmě, dílem ruční práci konali III. 1. n.
Pouť životem vezdejším velmi nebezpečná vyžaduje veliké opatrnosti a statečnosti IV. 1. n.
Poznání zlého hříchem se neničí XII. 9.
Pozornost' základ modlitby VI. 3.
Pravdě učí služba Boží XII. 18.; pravda vždycky trpí protivenství XV. 12.; jeví se odporem XVII. 14.
Pritius Úv. I. 3. II. 2. 3.
Prorocký dar sv. Makána Úv. 1.10.

Prorok; Duch sv. účinkoval v prorocích XII. 8. L. 3. a vyučoval je, byl s nimi uvnitř a zevnitř se jim zjevoval XII. 8.; předpovídali Krista XXVIII. 6.; moc Boží byla při nich stále,  ač nemluvili  ustavičně L.  3.
Protivenství dopouští Bůh na křesťany, aby se osvědčili XV. 29. XLVII. 13.; odlučuje od světa a vede k Bohu XXXII. 7. n.
Prozřetedlnosť; některé věci Pán tak řídí, aby lidem osvědčil milosť a volání své; jiné pak dopouští, aby člověk byl zkoušen a cvičen a ukázala se svobodná vůle jeho XV. 29.
Přikázaní Boží ukazují cestu k nebesům XXVII. 23; zachováváním přikázaní Božích upravuje si člověk v duši ráj XXXVII. 1.; má se nutiti k nim, byť i srdce nechtělo XIX. 5. n.; Duch sv. sám ho pak naučí, jak by v nich prospíval t. 8.
Příroda; ač veliká je v přírodě roz-manitosť, křesťané předse ještě jiným věcem vznešenějším učí se z ní XXXII. 1. n.
Přirozenost tvorů nerozumných vázána jest, nikoli však přírozenosť člověka XV. 24. n.; přirozenosti vá-zané nedávají se zákony t. 21.; o holé přirozenosti své nelze člověku dojíti spasení IV. 7.; milosť Boží přirozenosti neruší, aby se osvědčilo, kam se nese XXVII. 9.
Půst sv. Makarius zvláště si oblíbil Úv. I. 5.
Pýcha okrádá člověka o milosť Boží XV. 27.; vede ho k úpadku XXVII. 6., aniž to znamená XV. 37. — člověku pyšnému, byť konal i zázraky, nelze věřiti t.
Pythagoras a spolek jeho filosoficko-náboženský v Krotoně Úv. I, 1.
Radosť v nebesích z člověka ctnostného XVI. 8.; předujímání radosti nebeské bývá zde na zemi jen částečné XXVII. 8.; nestejný stupeň slávy rozmnožuje radosť nebešťanů XXXIV. 3.

        Rahaba; bydlení mezi cizími národy
            nebylo jí na škodu XXXI. 2.
       Ráj; zachováváním přikázaní Božích
              upravuje si člověk ráj v duši XXXVII. 1.
        Roucho světla a temnosti:   ctnosť a
             hřích I. 10. II. 1. n.
        Rozkoš; jakých rozkoší dostává se
	           křesťanu při modlitbě VIII. 1.; ne-
	       trvají bez úbytu t. 3., což také bývá
	       s prospěchem t. 4.; Bůh je dopouští,
	       aby křesťan se osvědčil XV. 29.
         Rufin I 2. 3. 8.
       Říše; již  nyní je v duši  bud  říše
	          světla nebo říše tmy, zjeví se však
	      teprv při vzkříšení II. 5.;  říše te-
	      mnosti hřích t. 1. n.; oděv té říše:
	      rouhání, nevěra, nekázeň, marná cti-
	        žádost, hrdosť, lakomosť t. 4.; oděv
 	      říše světla: víra, naděje,  láska, ra-
	      dosť, pokoj, dobrota, vlídnost t. 5.
         Sakja Muni původce buddhismu učil
             úplné   zničení   osobného   bytování
             úv. 1.1.
         Satan; viz Ďábel. .
         Serapion sv. Úv. I. 2.
        Setrvalosť;  k vítězství  v  boji  du-
            chovním třeba   setrvalosti III.  5.;
   setrvalosť zahanbuje sataDa XXVI.
   8.; v přikázáních Božích třeba se
   trvalosti  až  do konce IV. 8.; naše
   povinnosť XXVI. 19.
Shovívavost Boží k lidem IV. 17. n.
Simeon Logotheta Úv. II. 3.
Skétská poušť Úv. I. 2. 6. 12.
Skutky  zevní, skutky spravedlnosti
tělesné   nestačí   k spasení III. 4.
IV. 6.; skutky přirozené a nadpři-
rozené XXVI. 21.; konejme skutky
spravedlnosti XXXVIII. 5.
Sláva Boží budiž poslední účel všech
skutků    našich    III.   2.;    nebude
s Kristem oslaven, kdo s Kristem ne
trpěl XXV. 4.; i při ní jsou stupňové
rozliční XXXII. 3. XXXIV. 2. XXXVI.
1..    . n.; ale  oslavenci budou jí poží-
           váti bez  závisti XXXIV.  2.; sláva

nebeská toliko duši věřící povědomá 1.; zárodek její již zde na světě opatřiti náleží XXXII. 2.; duši dostává se jí z části již zde na zemi, po vzkříšení také tělu se jí dostane, t.
Slepec od narození XX. 8.
 Slovo Boží Bůh a slovo světa svět XLVI. 1.; posloucháním slova Božího počíná se duševní obrod člověka XXX. 1. n.; ale nehned, jakmile kdo uslyší slovo Boží, stává se dobrým XXVII. 20.; člověku světáku působí ošklivosť XLVI. 1.
Služba Boží učí pravdě XII. 18.
Smrť; nevíme, kdy nám nastává IV. 17.; smrť křesťanů spánkem a odpočinkem XV. 39.; pravá smrť uvnitř jest v srdci t.; dvojí los umírajících XXII.; křesťané umírají jako jiní lidé, aby nikdo nevolil ctnosť pro nesmrtedlnosť těla, ale z vůle svobodné XV. 39. n.
Smysl; kterak má duše užívati smyslů na pouti vezdejší IV. 3.
Sobota starozákonní oznakem poklidu, jejž uděluje Pán, když duši zbavuje břemen hříchův a hříšných náklonností XXXV. 1. n.
Sodomští kterak zatvrdili se v hříchu IV. 22.
Sokrates; viz Aristoteles.
Sokrates dějepisec Úv. I. 3.
Sozomenus Úv. I. 3.
Soud poslední XII. 13. n.; soud Boží třeba vždy míti na paměti XV. 19.; každého bude Bůh souditi podle míry milostí udělených XXIX. 6. — Křesťan nikoho nemá souditi, nýbrž na všechny pohlížeti úmyslem prostým a okem čistým XV. 8.
Spasení; nic nezoufejme o svém spasení IV. 24. n.; nepochází ze skutků vlastních XXXVII. 9., ani z moci, ani z vědy, ani z umění, ani z bohatství XLV. 1. n., alebrž z Boha XXXVII. 9.; avšak třeba odříkati se světa a žádostí jeho I. 6. n. IV. 1. n.; třeba  utíkati se

208

Ukazatel.

Ukazatel,

209

k   Pánu   I.   12.,   třeba   opatrnost i a statečnosti  IV.   3.,  stálého  boje III.   3.   n.,     duchovního   obrození XXIII. 1.
Spravedlivý; kdo spravedliv III. 4. n.
Spravedlnos; nic nespoléhejme na vlastní spravedlnosť svou I. 11. XX. 3.; bez Krista nelze dojíti spravedlnosti XXXI. 4.
Srdce; v tom záleží čistota srdce, aby zříš-li hříšné nebo mdlé, měl s nimi soustrasť a slitování XV. 8.; srdce panuje celému ústrojí tělesnému a když milosť ujala pastviny srdce, panuje i všemu myšlení t. 20.; kterak třeba je opraviti, aby bylo důstojným palácem Kristovým t. 33.; Bůh žádá proměnu srdce našeho XXXI. 1.; třeba je ostříhati jako ráj XXXVII.; srdce podobno sadu XLIII., zřítelnici t. 7., nádobě plné věcí nejhorších a nejlepších t.
Stánek starozákonní byl náznakem stánku nebeského XLVII  2.
Statky nebeské toliko trudem a zápasem dobývají se V. 5.
Suidas Úv. II. 1.
Sůl; apoštolé sůl země I. 5.; význam soli v písmě a při obřadech obětních t. 5. n.; milosť Boží přirovnává se k soli t.; XXIV. 4.; kdo solí neslanou XLIX. 1.
Svátost oltářní; dítky, jež zplodil Kristus ze semene svého, ty také zvláštní živí krmi a zvláštním nápojem XIV. 4.
Svatý; kdo v pravdě svat XVII. 13. n.
Svědomí kormidelník a vozotaj duše XV. 33. n.; neschvaluje myšlénky, jež povolují hříchu t.
Svět; z toho, co nebylo, Bůh stvořil svět rozmanitosti nemalé IV. 10.; všelikou krásu a bohatství jeho nelze přirovnati k víře a bohatství duše jediné t. 17.; podobá se člověku bohatci, jejž všecky statky jeho uzdraviti nemohou XLV. 3.; zdánlivým utěšením svým vášně dráždí a množí

bídu t.; nestačí toliko tělem světa se odříci, i duše povinna spojiti se s Bohem XXVII. 19.; co znamená odříci se světa IV. 14. n.; nejnešťastnější všech tvorů by byl, kdo opustiv statky tohoto světa statků nebeských by nenabyl XLIX. — Synové tohoto světa působením ďáblovým ustavičně bývají zmítáni V. I.
Světlo; apoštolé nebeské světlo světa I. 4.; kdož jsou synové světla, těm milosť vpisuje v srdce zákony Ducha XV. 20.
Svoboda; jen bojem velikým dojíti lze úplné svobody duše X. 5.; hříchem člověk zadal svobodu svou satanu, ale křesťané znovu dobývají jí XV. 25. n.
Svornost; jak zachovati lze svornosť III. 3.
Škola; rozličné stupně školského vy-vyučování XV. 42.
Tabenna, ostrov Úv. I. 2.
Tělo ač tené mají prý i andělé i duše i daemonové IV. 9. pozn.; tělo lidské Bůh stvořil sobě za příbytek XLIX. 4.; hříchem bylo podrobeno utrpení a porušení II. 1.; vstane z mrtvých a sice celé XV. 10. n.; podobně jak po zajetí obnoven byl oheň, jenž po čas zajetí zahrabán byl v jámě XI. 1.; bude účastno losu duše II. 5. V. 7.; těla spravedlivých budou oslavena I. 3. V. 10. XII. 14. XV. 10. n. XXXII. 2. ' XXXIV. 2. a sice slávou proměněného těla Páně XV. 38.; sláva ta zjevila se na Mojžíši V. 10. n. XII-14.; těla zvláštní nabudou hbitosti V. 11.; oslavy té třeba nabývati již zde na zemi V. 12. XXXII. 2.; těla hříšníků zahalena budou temností II. 5.; viz Vzkříšení. — Tělem Kristovým, tělem světla šlovou, kdož milostí s ním jsou spojeni; tělem temnosti hříšníci I. 6. n.
Temnosť; viz Říše; kdož jsou synové temnosti, vládne jimi hřích XV. 21.; tajná jakási moc temnosti sedí v srdci našem XXXII. 10.

Therapeuté Úv. I. 1.
Trojice jednopodstatná XVII. 15.
Trůn Boží i trůn satanův v mysli lidské VI. 5.
Tvorové viditelní nutností vázáni jsou XV. 22.; všecky bytosti rozumné, andělé, duše i daemonové stvořeny byly od tvůrce prostočisty XVI. 1.; každý tvor prospívá jedině ni tom místě a v tom živlu, který se shoduje s jeho přirozeností XIV. 6.; tvorové všichni plakali nad pádem Adamovým XXX. 7.
Umění člověka nespasí XLV. 2.; umění lékařské zřízeno prý jen pro lidi víry nedokonalé XLVIII. 6.
Utrpení dopouští Bůh i na lidi dokonalé XV. 18; jak mají se křesťané zachovati v nich t. 29.; údělem spravedlivých zde na světě XXVI. 23. n.; v utrpení jeví se dokonalost XVII. 14. Pán nám v něm předcházel příkladem svým XXVI. 26.;  vede k slávě věčné XXVII. 1.
Večeře paschálná a označný význam její XLVII. 4. 8. n.
Věda člověka nespasí XLV. 2.
Vedanta a Vedantisté Úv. I. 1.
Velekněz starozákonní XXXII. 5. ; novozákonní I. 6. XLIV. 4.
Věrnost; o věrnosti v mále a ve mnoze XLVIII. 1. n.
Vihara, klášter indický Úv. I. 1.
Víra; neodstupujeme-li od milování světa a navyklostí zlých, nedověrci aneb i.nevěrci se jevíme IV. 18.; koho Bůh jednou shledal věřícím, tomu přidává víry nebeské a on se stává jakoby dvojím člověkem XV. 22.; Bůh žádá víra dokonalou XLVIII. 1.; nedostává se jí tomu, kdo ještě pečuje o věci pozemské t. 2. n.; u víře třeba obcovati v nebesích XLIX. 2.
Vítr; k větru zlému přirovnává se hřích II. 2. n., k dobrému milosť Boží t. 4.
Vlídnost sv. Makaria Úv. I. 1.

Voda trpká v Maranu dřevem oslazená co značí XLVII. 15.
Vtělení Páně; Pán se vtělil přijav tělo ne s nebe, ale z Marie XI. 9. VI. 5., aby spojiti se mohl s dušemi svatých a andělův a učiniti je účastný života věčného IV. 9. n. XV. 9. XXXII. 6.
Vůle; svobodnou vůlí vyniká člověk nad všecka stvoření viditelná XV. 22. n. a rovná se Bohu t. 23.; Bůh dopouští některé věci na člověka, aby byl zkoušen a ukázala se svobodná vůle jeho t. 29.; při člověku je sice vůle zdržeti se zlého IV. 3. n. a býti čistotným a bezúhonným, ale nemá k tomu statečnosti II. 3. IV. 4.; jak nabývá vrchu proti hříchu III. 5.; hříšník může se dáti na pokání a člověk dokonalý oddati se hříchu t. 36.; aby jevila se vůle svobodná, proto zůstaveno člověku-obrátiti se k dobrému nebo ke zlému t. 40.; odporovati ďáblu, to prý jest v moci člověka, ale nikoli přemoci vášně své dokonale XXV. 1. pozn.; vůle nebyla ani zázraky apoštolů nucena XXVI. 6.; i dosáhnuvše milosti Boží nejedni klesají, aby svobodná vůle byla zkoušena, kam se nese XXVII. 9. n.; vůle ochotná podstatná je podmínka spásy IV. 4. XXXVII. 10.; nezemřel člověk hříchem tak, aby již nemohl ničeho dobrého činiti XLVI. 2. n.
Vůz cherubů jinotajně vyložen I.
Vytržení VIII. 3. n.
Vyvolený; jedinému Bohu znám je počet vyvolených I. 3.
Vzkříšení v přírodě naznačeno V. 8. n.; všecko pokolení Adamovo vstane z mrtvých t. 12.; vzkříšení duší zemřelých děje se již od nynějška, vzkříšení těl nastane v den soudný XXXVI. 1.; viz Tělo.
Xanthikus proč prvním měsícem křesťanů V. 9.
Zákon nedává se přirozenosti vázané, nýbrž tomu, kdo i k dobrému i ke

210
Ukazatel.

zlému může nakloniti se XXVII. 21.; Zákon Starý obrazem byl nové úmluvy XXXII. 5.; kněží, oběti, slavnosti a zkrátka všecek zákon nestačil na vyléčení člověka z rány Adamovy XX. 6. XLIV. 3.; i zákon prvý učil milovati nepřátely XXXVII. 4. n.; z doby St. Zákona vykládají se jinotajně jasnosť v obličeji Mojžíšově XLVII. 1., stánek t. 2., zákon psaný na deskách kamenných t. 3., beránek velikonoční t. 4., východ z Aegyptu t. 5. 10. n.; zvířata obětní t. 15.; hůl Mojžíšova t. 16.; Bůh to byl, jenž v zákoně skrze svaté své činil zázraky L. 1. n.
Zámluvy nevypravitelne učiněny jsou křesÉanům IV. 16. n. XLIX. 5.
Zatvrzelosť; stálé pohrdání milostí Boží vede konečně k zatvrzelosti IV. 20. n.
Zázraky neměly víru vynutiti XXVI. 6.; Bůh to byl, jenž je konal za doby zákona skrze svaté své L. 1. n. — Zázraky sv. Makaría Úv. I. 10.
Zbožnost; zkoušej sebe každý, zdali se mu dostává zbožnosti pravé či toliko zdánlivé XXXI. 6.
Zjevení; pojem VII. 5.

Zkroušenost vede k milosti Boží XVI. 11.
Zlé; jeho původ XVI. l.; nepochází od Boha t. 5.
Zoufalosť překáží spasení IV. 24.; satan k ní pohání člověka XI. 15. XLVII. 13. a hřích jí mohutní XVI. 4.
Zvířata nerozumná kterak jsou moudřejší nás XLV. 6.; zvířata z rozštípeným kopytem co značí XXXII. 4,
Žádost; zlé žádosti přirovnávají se trní, hloží, bahnu, žáru, srazům, osidlům, tenatům IV. 1. n.; třeba jich odříkati se t.
Žena; ženou obrazí se církev XII. 15.; žena krvotoká XX. 8.
Ženich duše nebeský IV. 14. n.
Židé; vzato od nich proroctví, království, služba Boží IV. 23.; od toho času, co povýšen byl kříž a opona se roztrhla, odstoupil od nich Duch sv. t, XVII. 14.; viz Israelité.
Živok; čtyři živokové ve vidění Ezechielově jsou podobenství čtyř hlavních mohutností duševních I. 3.
Život křesťana má se podobati lovu perel XV. 51.; která duše žije životem věčným I. 12.