Homilie I.                
Jinotajitelný výklad vidění Ezechiele proroka.
1. Vůz cherubů, jejž viděl prorok Ezechiel, 2. vykládá se o duši, kterážto má býti Pánu trůnem slávy a 3. obnášeti jej v mohutnostech svých zde i na věčnosti, ano i v těle oslaveném. K tomu konci 4. zřídil Pán apoštoly a nazval je světlem světa a 5. solí země. Solí byla zajisté působnost Ducha sv. jsouc naznačena již v Starém Zákoně obřady obětními. 6. Obřady ty třeba nápodobiti při obětování duše, jinak utkví v temnostech hříchu, 7. do kterých upadla hříchem Adamovým, ač stvořena jsouc dle podobenství a obrazu Božího. 8. Duše schopna jest i ctnosti i nepravosti; 9. neboť v ní zápolí myšlénky dobré se zlými; sluší tedy prositi Boha, aby Kristus v ni vstoupil a ji spravoval. 10. Pročež zpytujž každý duši svou, zdali se jí dostává potřeb života duchovního; nebo£ 11. běda duši, stojí-li jen o své vlastní přirozenosti bez pokrmu, bez nápoje, bez oděvu duchovního. 12. Jimi jsa opatřen dojdeš věčného pokoje, jich však postrádaje volej o ně k Pánu dnem i nocí.
1. Ezechieli proroku božského dostalo se vidění a slavného zjevení, kteréž on, ano bylo plno tajemství nevýslovných, zevrubně také vyložil a popsal (hlava 1. a 10.). Spatřil totiž na poli vůz cherubů, čtyři živoky duchovní 1); a každý měl čtyři tváře: jednu tvář lví a jednu orličí, třetí pak junce a čtvrtou tvář člověčí. A při každé tváři byla křídla, tak že nebylo poznati ani přední stranu ani zadní. A hřbety jejich byly plny očí i prsa podobně naplněna byla očima; aniž bylo kterého místa, jež by očima nebylo oplývalo. A při každé tváři bylo tré kol 2), jakoby jedno v druhém; a v kolech byl duch. A viděl jako podobenství člověka, a podnož jeho byla jako dílo z kamene safíru. Vůz ten vezl cheruby 3) a živokové jedoucího Hospodina.   A kamžkoli chtěli jíti,
1) T. j. mající význam symbolický, tajuplný, jen důvtipnější a osvícenější mysli přístupný.
2)	Podle písma (1, 15.) jen jedno kolo, ale zvláštního sestrojení,  sklá-
dajíc se ze dvou kol stejně velikých, kteráž se pravým uhlem přetínala, jakoby
•jedno v druhém bylo.
3)	Tato část popisu nesouhlasí s písmem, neboť kola nebyla s cheruby
spojena na způsob vozu a na voze se vezoucích, nébrž byla podle živokův
a pojidlem byl toliko duch. živoků, kterýž i pohyby kol působil a řídil.

2	I. 1—3.   Vůz cherubů vykládá se o duši lidské.
bylo po tváři1). A pod cheruby viděl jakoby ruku člověčí, podná-šející a podporující.
2. A to, což viděl prorok u vytržení, opravdivé bylo a jistotné. Naznačovalo se však tím něco jiného a předkem obrazila se věc tajuplná a božská, tajemství v pravdě ukryté od pokolení, ale zjevené za časů posledních, když přišel Kristus. Viděl totiž tajemství duše, kteráž měla přijati Pána svého a státi se jemu trůnem slávy. Neboť duše, kteráž by za hodnou byla uznána státi se účastnou Ducha světla jeho 2), an ji sobě za sídlo a bydlo domácí připravuje, a kteráž by jata byla krásou nevýmluvné slávy jeho: ta všecka bude světlem a všecka tváří a všecka okem; a nebude při ní částky, kteráž by nebyla plna duchovních očí světla 3), to jest nic tu nebude zatměného, nýbrž skrz naskrz učiněna bude světlem a duchem a všecka plna očí, aniž bude míti jaké stránky přední aneb zadní, ale ze všech stran bude po obličeji, ježto v ni sstoupí a ji osedne nevyslovitelná krása a sláva jasnosti Kristovy. A jako slunce ze všad stejné jest, nemajíc částky zadní aneb zatemněné, nýbrž všecko zhola stkví se jasností, a všecko jest světlem, ježto všecky jeho částky stejný jsou; aneb jako oheň, samo to světlo ohně, všecek sobě roven jest, aniž má v sobě co předního neb posledního, většího neb menšího: takť i duše, nevypravitelnou krásou a slávou jasného obličeje Kristova dokonale jsouc jata, Ducha svatého dokonale účastná a za hodnou usouzena státi se příbytkem a trůnem Božím, všecka bude okem, všecka světlem, všecka tváří, všecka slávou a všecka duchem, an ji Kristus takto ustrojuje, spravuje, vodí, nosí, vznáší a takto šlechtí a ozdobuje spanilostí duchovní; neboť vece [prorok]: „Kuká člověčí byla pod cheruby"; protože on sám jest, jenž v ní se veze a ji v cestě řídí. 3. Čtyři pak živokové 4) nesoucí vůz 5) podobenství jsou čtyř hlavních mocností duševních. Neboť jako orel kraluje ptactvu a lev zvěři divoké, a junec dobytku krotkému, člověk pak všemu stvoření: tak má i duše mohutnosti, jež jiným kralují, totiž vůli, svědomí, mysl a mohutnosť milování. Těmi zajisté vůz duše bývá spravován a v nich spočívá Bůh. Jiným pak smyslem se tím i ne-
') Živoci neobraceli se, šli na kteroukoli stranu přímo, majíce tváře po čtyřech stranách.
2)	Kterýž v člověku působí světlo Páně, rozum osvěcuje a vůli k dobrému
nakloňuje a ve ctnosti utvrzuje.
3)	Duchovní světlo vnímajících.
4) T. j. čtyři tváře čtyř živokův.
5) Trůn Boží.

I. 4.   Apoštolé světlo světa.                                     3
beský sbor světců vyrozumívá. A jakož tam praví [prorok], že živokové byli velmi vznešení, plni očí, a že nebylo nikomu lze postihnouti počet očí aneb tu vznešenost, protože nebylo dáno poznání těch věcí; a jako hvězdy nebeské spatřovati a obdivovati propůjčeno sice všem lidem, ale věděti jich počet není dáno žádnému: rovněž tak volno všem, kdož bojovati hodlají, vstoupiti do nebeského sboru světcův a zakoušeti jeho rozkoší; ale poznati a pochopiti [jejich] počet samojedinému zůstaveno Bohu. Toho tedy, jenž se veze, veze a nese vůz a trůn živoků veskrz okatých, to jest každá duše, kteráž se mu stala trůnem a sídlem a která jest okem a světlem, když vstoupě v ni, spravuje ji otěží Ducha a vede ji, jak rozumí. Neboť jako živokové duchovní, ne kamž sami chtěli, kráčeli, nýbrž kam se vidělo a chtělo sedícímu na trůně, an je spravoval: takť i zde on sám spravuje jako otěží a řídí a vede [duše] Duchem svým; a tak postupují ne podle své vlastní vůle, kam by chtěly, i v nebesích. A když tělo bylo odloženo, řídí a vede duši v nebesích svým rozumem; a zase, když chce, vstupuje v tělo a mohutnosti duševně, a když tak ráčí i v končiny země, a ukazuje jí3) zjevení tajemství svých. Ó ředitele toho převýborného a šlechetného a jedině pravého! A takovou ctí oslavena budou i těla na vzkříšení, ana duše již nyní napřed tak poctěna jest a s Duchem spojena.
4. Že pak nebeským světlem budou duše spravedlivých, sám Pán apoštolům pravil (Mat, 5, 14.): „Vy jste světlo světa". Neboť on sám, učiniv je světlem, nařídil, aby skrze ně svět byl osvěcován, řka (t. 15, 16.): „Aniž rozsvěcují svíce a staví ji pod kbelec, ale na svícen; i svítí všechněm, kteříž jsou v domě. Tak svěť světlo vaše před lidmi", jakoby řekl: Neukrývejte daru přijatého ode mne, ale sdělujte se oň se všemi, kdož jeho žádostiví jsou. A zase (Mat. 6, 22. 23. Luk. 11, 34.): „Svíce těla jest oko. Jestliže by oko tvé bylo jasné, všecko tělo tvé bude světlé. Pakliť by oko tvé bylo špatné, všecko tělo tvé tmavé bude. Jestliže tedy světlo, kteréž jest v tobě, jest tma, sama tma jak veliká bude?" Neboť jako oči světlo těla jsou a když oči zdrávy jsou, všecko tělo se osvěcuje; jestliže pak co do nich padne a ony za-chmouří se, celé tělo se zatmí: takť i apoštolově za oči a světlo celému světu postaveni byli; pročež i Pán jim přikazuje pravil (Mat. 5, 13.): Jestliže vy, jsouce světlo světa, setrváte aniž se odvrátíte, aj celé tělo světa osvíceno bude; pakli majíce býti světlem, mrákotou obestřeni budete: jak veliká bude tma, to jest svět?   Světlem tedy učiněni jsouce apoštolé, světlem posluhovali
1) Duši tuším jiné.

4      I. 5. 6.   A sůl země, což již v St. Z. naobrazeno obřady obětními.
věřícím,   osvěcujíce srdce jejich nebeským   světlem  Ducha,  jímž i sami osvíceni byli.
5.	A jsouce oni též sůl upravovali a osolovali  každou duši
věřící solí Ducha svatého. Neboť řekl jim Pán (Mat. 5, 13.): „Vy
jste sůl země",  nazývaje zemí duše lidí šlechetných; neboť přislu-
hovali duším lidským nebeskou solí Ducha, činíce je chutný a chrá
níce je od hniloby a porušení a zlého zápachu. Neboť jako maso,
nebude-li nasoleno, oslizne a plno bude zlého zápachu, až všickni
od toho smradu odvraceti se budou a do nahnilého masa červi se
dají a v něm hnízditi se budou a pásti a zažírati; přijde-li však
sůl, červi zapásli zhladí se a vyhynou a zlý zápach přestane; —
neboť ta jest přirozenosť soli,  že červy umořuje a zlý puch od-
nímá —: rovně tak každá duše, nejsouc osolena Duchem svatým,
a nejsouc účastná soli nebeské, to jest moci Boží, hnije a mnohou
smrdutostí šeredných myšlének naplňuje se,  až Boží obličej  od
hrozného zápachu  marných a mrzkých myšlének a vášní v takové
duši bydlících se odvrací a škodní i hrozní červi, jež jsou duchové
zloby a mocnosti tmy, v ní  se procházejí, v ní se pasou, hnízdí
a rozlézají, ji sžírají a kazí; neboť vece (Žalm 37,'6.): „Zahnojily
se a zajitřily rány mé"   [od nemoudrosti  mé].   Uteče-li se však
k Bohu, uvěří-li a požádá-li za sůl života, za dobrého a lidem příz-
nivého  Ducha:   tehdy přijde sůl nebeská  a  umoří hrozné  červy
a odstraníc zlý zápach očistí ji účinností moci své; a tak zase
k zdraví a svěžesti jsouc přivedena  solí touto pravou, k požitku
a službě nebeskému Pánu obnovuje  se.   Proto Bůh i v zákoně,
užívaje podobenství, každou oběť osoliti přikazoval (III. Mojž. 2,2.13.).
6.	I třeba tedy, aby dobytče nejdřív od kněze zabito bylo
a umřelo,   aby pak rozčástěné bylo  nasoleno  a takto  potom  na
oheň bylo položeno. Nebo leč by prvé kněz dobytče zabil a usmrtil,
nesolí se, aniž k zápalu před Hospodina se staví.   Podobně třeba,
aby i duše naše, chce-li přistoupiti k pravému veleknězi Kristu,
od něho  byla umrtvena  a smýšlení  a životu, jakýž  vedla,  nedo-
brému, to jest hříchu odumřela, i aby ji jako život opustily vášně
zlé. Neboť jako tělo, když duše z něho vyšla, mrtvé jest, aniž více
žije životem, jímžto žilo prvé, aniž slyší, aniž chodí: nejinak duše
naše odumírá zvrhlému jejž vedla životu, aniž více slyší, aniž vidí,
aniž obcuje temnotám hříchu, když nebeský velekněz Kristus život
náš milostí moci své ubije a světu usmrtí;   protože skrze milosť
vycházejí z ní jakoby  duše jeho  vášně zlé.    I apoštol  volá řka
(Gal. 6, 14.): „Mně svět ukřižován jest a já světu".   Neboť duše,
kteráž posavad živa jest ve světě a ve tmě hříchu, nejsouc od něho

I. 7. 8.   Hřích dědičný.   Duše schopna i ctnosti i nepravosti.	5
[Krista] umrtvena, nébrž majíc ještě v sobě duši nepravosti, to jest působení mrákotných vášní hříchu a jím se pasouc, ta není z těla Kristova, aniž z těla světla, ale jest tělo temnosti a temnosti ještě se účastní. Jakož naproti, kteří mají duši světla, to jest moc Ducha svatého, světla se účastní.
7.	Ale, řekne kdos, kterak ty pravíš, že by duše byla tělem
temnosti, ana není stvořením temnosti?  Tomu přičíně mysl dobře
rozuměj. Jako šat, v který se oblékáš a který nosíš, jiný zhotovil,
ty pak se jím odíváš; a podobně dům jiný zbudoval a vystavěl, ty
pak v něm bydlíš: rovněž tak i Adam přestoupiv přikázaní Boží
a uposlechnuv nešlechetného  hada zavdal a zaprodal se  ďáblu;
a nešlechetník ten oblékl se v duši jeho, v toto stvoření přeušlech-
tilé, kteréž byl stvořil sám Bůh k obrazu svému, jakož i apoštol
dí (Kol. 2, 15.):   „Obloupiv knížatstva a mocnosti slavil nad nimi
vítězství na kříži" 1).    Neboť na to stalo se i příští Páně, aby je
vymítal  a ujímal zase  svůj   vlastní  příbytek  a  chrám   člověka.
Proto tedy praví se duše býti tělem temnosti,   pokud v ní panuje
temnosť hříchu,  protože tudy živa jest pro nešlechetný  svět mrá-
koty a tudy v poutech vězí, jakož i Pavel o těle hříchu a o těle
smrti mluvě praví (Řím. 6, 6.): „Aby vyhlazeno bylo tělo hříchu",
a opět (t. 7, 24.):   „Kdož mne vysvobodí z těla smrti této?"   Po-
dobně zase duše v Boha věřící a z hříchu vysvobozená a z mrákot
života odúmrtím vyniklá,  když se jí dostalo světla Ducha svatého
jakožto života pravého  a ona tam odtud žila,  potom  na vždy ve
světle  tom  tráví,  poněvadž  světlo Boží  upoutalo ji.    Neboť není
duše  ani přirození  božského,  ani přirození nešlechetné  temnosti,
ale jest jakýsi  tvor rozumný,  spanilý,   vznešený  a  podivuhodný,
ušlechtilé podobenství a obraz Boží; ale pro přestoupení vešla v ni
zloba vášní temnosti.
8.	Ostatně, čím se duše pomísila, s tím se také v žádostech
sjednotila. Buďto tedy chovajíc světlo Boží v sobě a v něm u všech
ctnostech žijíc oplývá světlem útěchy,   aneb přechovávajíc temnosť
hříchu propadá prokletí. Na duši tedy, ana žíti chce u Boha v od-
počinutí a světle věčném, přísluší, jakož bylo svrchu povědíno, aby
přistoupila k pravému  veleknězi Kristu,  aby jako  oběť  odumřela
světu a předešlému životu temnosti a nešlechetnosti, i aby přene-
sena byla v jiný život a Boží vedení.   Rovce jako když kdo umře
v městě, ani hlasu měšťanů více neslyší, ani řeči ani jakého zvuku,
1) Sv. Makarius odnáší tedy ev auto na m. d. na předcházející stauros, jiní správněji na Xpistos, skrze něhož Bůh Otec nad knížatstvy a mocnostmi vítězil.

6	I. 9. 10.   Kristus vozotaj duše, ana neobstojí bez jeho milosti.
nýbrž naprosto zemřel a na jiné místo se přenáší, kde není zvukův a křiků města onoho: takť i duše, když jako oběť odumře obci zlostných vášní, ve kteréž baví a žije, neslyší více v sobě hlasu myšlének temnosti. A již není slyšeti více hovor a hluk prázdných tlachův, ani vřavy duchů temnosti, nýbrž přenesena jest v obec plnou dobroty a míru, v obec světla Božího. Tam slyší a žije, tam obcuje a rozpráví a rozumuje, tam též koná skutky duchovní a Boha hodné.
9.	Vzývejmež tedy i my Boha, abychom mocí jeho obětováni
byli a odumřeli světu zloby temnosti, i aby duch hříchu v nás byl
vyhlazen a my oblekli a přijali duši Ducha nebeského a přeloženi
byli ze zloby temnosti ve světlo Kristovo a odpočinuli v životě po
všecky věky.   Neboť jako když vozy v okole o závod jedou a ten
kterýž předjíždí druhému překáží, jej zdržuje a jemu závadou jest,
aby nepředstihl a výhru nepřechvátil: tak závodí v člověku my-
šlénky duševní a hříšné. I přihodí-li se, že myšlénka hříšná před-
běhne,   tu  překáží,   vadí   a  zabraňuje   duši,   aby   se  nepřiblížila
k Bohu a vítězství nad hříchem neobdržela.   Když však Pán sám
vstoupí v duši a ji řídí, vítězí všude, přeobratně řídě a spravuje
vůz duše k nebeskému a naskrz božskému smýšlení.   Neboť proti
zlobě [trudně]  nebojuje,   nébrž jsa vždy o své  vůli  a moci  sám
vítězství zjednává. Nejdou tedy cherubové, kamž by jíti chtěli, ale
kam vozotaj a ředitel je vede, a kamž sám volí, tam jdou a on
sám je nese; neboť dí: „Buká člověčí byla pod nimi". Duše svaté
bývají vedeny a spravovány vůdcem Duchem Kristovým,  kamkoli
ráčí;   když tak ráčí, v myšlénkách nebeských,   když ráčí, v těle;
a kdekoli ráčí, posluhují jemu. Neboť jako nohy ptáčat jsou křídla:
tak přijímá nebeské světlo Ducha křídla myšlení duši příslušných
a vede ji a řídí, jakž se mu samému vidí.
10.	Ty tedy, kdož toto slyšíš, měj pozor na sebe,  máš-li ty
věci v skutku a v pravdě v duši své; neboť nejsou to slova jalová,
ale skutečnosť pravdivá, jak v duši se děje.   A jestliže jsi těch
věcí nenabyl a chůd jsi na takovéto duchovní zboží: slušně by
toho  měl  míti zármutek a žalosť a trud neustálý.    Jsa až potud
odumřelý království  [Božímu]  a jsa poraněn volej  stále k Pánu
a žádej důvěrně,  aby i ty sám usouzen byl za hodná života pra-
vého. Neboť jako Bůh, který toto tělo učinil,  nenadal je tak, aby
ze svého vlastního přirození a z tělesnosti své mělo život, pokrm,
nápoj,  oděv a obuv; ale učiniv tělo samo  o sobě nahé a nespů-
sobné, aby bez těch věcí,  které mimo tělo jsou, to jest bez jídla,
nápoje  a   oděvu  živo bylo,  všelikou  potřebou  životní  zevně je

I. 11. 12. Sama sebou nedojde duše živ. věčn., volej k Pánu o pokrm duch.   7
opatřil; kdyby však samo sobě bylo zanecháno, ničeho z věcí zevních nepřijímajíc, poruší se a zhyne: nápodobně i duše, nemající světla Božího, učiněna však k obrazu Božímu (takť ji zajisté Bůh dobro-líbezně zřídil, aby měla život věčný) ne ze svého vlastního přirození, ale z božství jeho samého, z vlastního jeho Ducha, z vlastního jeho světla, přijímá i pokrm i nápoj duchovní i oděvy nebeské, kteréžto věci jsou život duše pravdivý.
11.	Jakož tedy tělo, podle slov předešlých, nemá života samo
ze sebe, nýbrž odjinud, to jest od země, a bez zevních těch věcí
živo býti nemůže: takť i duše, neobrodí-li se nyní pro onu zemi
živých,  a nebude-li  odtamtud duchovně živena Pánu prospívajíc
a nebude-li z božství přioděna tajemným oděvem nebeské krásy,
bez takového živení nemůže  sama ze sebe živa býti v radosti
a pokoji. Neboť božská přirozenost má také chléb života, toho, jenž
řekl (Jan 6, 35.): „Já jsem chléb života", a vodu živou (t. v. 10.),
a víno  obveselující srdce člověka (Žalm 104, 15.), a olej  veselí
(Žalm 45, 8.),  a mnohonásobnou potravu nebeského Ducha, a ne-
beská roucha světla, pocházející od Boha. V těch záleží věčný život
duše. Běda tělu, stojí-li jen o své vlastní přirozenosti; neboť zruší
se a zemře; a běda duši, stojí-li jen o své vlastní přirozenosti
a  důvěří-li  se jen  svým vlastním skutkům,  nemajíc účastenství
Ducha Božího; nebo nejsouc hodná usouzena života věčného a bož-
ského, zahyne.   Jako zajisté při nemocných, když již tělo potravy
více přijímati nemůže, netroufají jim a oplakávají je všickni věrní
přátelé, příbuzní a důvěrní:  takť je Bohu a svatým andělům žel
těch duší, ježto nebeského pokrmu Ducha nepožívajíce, v neporuši-
telnosti nežijí. Totoť pak, znovu pravím, nejsou slova jalová, nýbrž
skutečnosť života duchovního, skutečnosť pravdy, jak se děje duši
hodné a věrné.
12.	Stal-lis se tedy trůnem Božím a vstoupil-li v tě nebeský
ten vozotaj; stala-li se všecka duše tvá okem duchovním a všecka
světlem;  živil-lis se oním pokrmem duchovním  a napájel-lis se
vodou života; a oblečen-lis v roucho nevýslovného světla; zkusil-li
vnitřní člověk tvůj všech věcí těch a pevně-li stojí v přesvědčení
svém: aj tedy živ jsi životem právě věčným, a odpočívá duše tvá
od té doby s Pánem;   aj nabyl a vzal jsi těch věcí ode Pána
v pravdě, abys živ byl životem pravým.   Nejsi-li však sobě toho
ničeho povědom: plačiž žalostí a vzdychej, že věčného a duchov-
ního zboží potud jsi nedosáhl a pravého života potud nedošel. Buď
tedy pečliv pro tuto  chudobu svou,  prose Pána dnem a nocí;
neboť vězíš v strašné chudobě hříchu.   Ó by člověk pro nuzotu
11.	

8
         II. 1. 2.   Z poroby hříchu nemůže duši vybaviti leč jediný Bůh.
svou se trudil a nežili jsme jako nasycení v bezstarostí! Neboť kdo trudě se hledá a prosí Pána bez ustání, tomu za krátko dostane se vykoupení a nebeských pokladů, jakož Pán o nespravedlivém soudci a vdoví rozprávěje pověděl (Luk. 18, 7.): Čím více pomstí Bůh volajících k němu dnem i nocí; věru pravímť, pomstí jich brzo! Jemu budiž sláva, on panujž na věky! Amen.

Homilie II.
O říši temnosti, t. j. hříchu, a že jediný Bůh s nás může sníti hřích a zbaviti nás služebnosti knížete nejhoršího.
1. Kníže nešlechetnosti uvrhl duši v porobu hříchu a z té 2. nemůže ji vybaviti leč jediný Bůh, jakož nemůže člověk utišiti větru aneb 3. vzlétnouti do výše. 4. Stav hříchu a stav milosti přirovnává se k větru zlému a vánkům líbezným, rouchu pokálenému a 5. rouchu božskou krásou se stkvějícímu. Losu duše účastno bude i tělo po vzkříšení.
1.	Říše temnosti, kníže nešlechetný, když byl člověka v porobu
jal na počátku,tak obložil a oblekl duši jeho mocí temnoty, jako když
oblékají člověka [podle slov oněch]: „A učiňtež ho králem a odějtež
ho v roucha královská a nechť od hlavy  až  po  paty nosí roucho
královské" 1).   Tak kníže tento zlý duši a všecku podstatu její
oblekl do hříšnosti a všecku ji poskvrnil i všecku porobil vládě
své a nezůstavil při ní jedinou čásť bez nadvlády své, ani myšlení
ani mysl ani tělo, alébrž oděl ji šarlatem  temnosti; nebo jako
tělo  netrpí jen na jedné části neb jednom údu, ale celé naskrz
utrpení podrobeno jest: tak i duše všecka podléhá vášněm zlosti
a hříšnosti.   Pravím tedy, že oblékl nešlechetník ten celou duši,
ana jest úhlavní článek a čásť člověka,  do zlosti své, totiž hříšnosti,
a tak i tělo utrpení a porušení podrobeno jest.
2.	Neboť když  dí apoštol (Kol.  3, 9.):    „Svlečte starého
člověka", o celém mluví člověku, an má oči podle očí, hlavu podle
hlavy,   uši podle uší,  ruce podle rukou, nohy podle nohou; neboť
celého  člověka,   duši i tělo,   poskvrnil a strhl nešlechetník ten,
a člověka, člověka starého, poskvrněného, nečistého, proti Bohu se
vzpírajícího  a zákonu Božímu  nepodřízeného   oděl v sám hřích,
aby již více  neviděl, jak by  viděti  chtěl,  ale  viděl zle a slyšel
zle a nohy měl spěšné k zločinění a ruce činící bezpráví a srdce
') Neznámo, odkud by slova ta byla vzata.

II. 3. 4.   Bez křídel nelze lítati; hřích a milost čemu lze přirovnati.        9
přemítající věci zlé. Vzývejmež tedy Boha i my, aby svlekl s nás starého člověka, poněvadž on jediný sníti může hřích s nás; neb ti, kteří nás zjímali a v říši své drží, nás jsou silnější. Pán však přislíbil, že nás z poroby té vysvobodí. Nebo jako když je slunečno a vítr nějaký věje, i slunce sice má své tělo vlastní a vlastní svou přirozenost a podobně i vítr má vlastní svou přirozenost a vlastní tělesnost svou, a nikdo nemůže odděliti vítr od slunce, leč Bůh sám utiší vítr, aby více nevál: tak i hřích je k duši přimísen, ačkoli každé z nich má svou vlastní přirozenost.
3.	Tak  tedy není  možná  odloučiti hřích  od  duše, leč Bůh
utiší a uklidí  zlý  ten vítr, jenž  obývá duši i tělo.    A zase jako
když kdo vida ptáka, an letí, chtěl by sám také letěti, ale nemaje
křídel nemůže :   tak sice jest při   člověku  vůle   býti  čistotným,
neúhonným  a nepokáleným  a nemíti  do  sebe  zloby,  nébrž vždy
býti s Bohem, ale nemá k tomu statečnosti. Vzlétnouti sice v ten
božský vzduch a tu svobodu Ducha svatého žádá, ale nemůže leč
dostane křídel.   Vzývejmež tedy Boha, aby nám dal holubí křídla
Ducha svatého  (Žalm  54,  7.),   bychom  na nich vzlétli k  němu
a odpočívali, i aby od duše a těla našeho odloučil a utišil zlý ten
vítr, totiž hřích, jenž v údech duše a těla našeho  přebývá;  nebo
on jediný  tak může učiniti.    „Ejhle",  vece  písmo  (Jan 1, 29.),
„beránek  Boží, jenž  snímá hřích  světa".    On jediný  prokazoval
lidem takovéto milosrdenství, lidem věřícím v něho, že je zbavoval
hříchu a působil takovouto blaženost nevýslovnou těm, kteří po
něm neustále toužili, jej očekávali a bez ustání hledali.
4.	Jako když v noci tmavé a černé prudký věje vítr, všelikou
sadbou i rostlinou hýbá a klátí a ji prošlehuje: takto bývá i člověk,
když upadl v porobu  noci, temnosti,  ďábla,  a když v noci té a
temnosti zůstává, strašně vějícím větrem hříchů protřásán a šlehán
a semotamo  kolácen.   A vítr ten si propátrá  celou   přirozenost
člověka,   duši,  myšlení a mysl, a protřásá všecky údy těla, aniž
který úd duše neb těla zůstává prázden a bez  porušení hříchu,
an v nás přebývá.   Nápodobně také, když zasvitne den světla a
zavěje   božský  vítr  Ducha  svatého,  ten zase ovívá a občerstvuje
duše, které žijí ve dni božského světla, a pronikaje celou podstatu
duše i myšlení  občerstvuje a upokojuje také  všecku  přirozenost
a všecky články těla klidem božským a nevypravitelnym.   O tom
pravil  apoštol  (I. Sol. 5, 5.):    „My  pak nejsme synové noci ani
temnosti; nebo vy všickni jste synové světla a synové dne". A jako
tamo na cestě bludu člověka dokonalého svlékl člověk starý a nosí
oděv říše temnosti, oděv rouhání, nevěry, nebažně, marné ctižádosti

10   II. 5. Losu duše účastno bude i tělo po vzkříš. III. 1. O lásce bratrské.
hrdosti, lakomosti, bažení po rozkoších a podobně všelikou jinou nečistou a pokálenou veteš říše tmy: tak zase zde, kdož svlékli člověka starého a pozemského, a kolikkoli Ježíš svlékl z oděvu říše temnosti, oblékli člověka nového a nebeského, Ježíše Krista, a sice zase oči podle očí, uši podle uší, hlavu podle hlavy, aby byl všecek cist a obnášel podobenství nebeské.
5. A oblékl je Pán v roucha královská světla nevyslovitelného, v roucha víry, naděje, lásky, radosti, pokoje, dobroty, vlídnosti a podobně ve všecka ostatní roucha světla, života, roucha božská, živá, roucha útěchy nevypravitelné, aby, jakož Bůh jest láska, radosť, pokoj, vlídnosť a dobrota, rovně tak tím vším byl i člověk podle milosti. A tak jako říše tmy a hřích skryt jest v duši až ke dni vzkříšení, kdežto i samo tělo hříšníků zahaleno bude temností, kteráž nyní skryta jest v duši: tak i říše světla a nebeský obraz Ježíš Kristus nyní osvětluje duši tajemně a vládne v duši svatých, ale skryt jsa před očima lidskýma spatřen bývá Kristus v pravdě jediné očima duše až po den vzkříšení, kdežto i samo tělo bude obhaleno a oslaveno světlem Páně, ježto již nyní jest v člověku, ale v duši, aby i také samo tělo spolu vládlo s duší, kteráž již nyní ujavši království Kristovo odpočívá a kterouž již nyní osvěcuje světlo věčné.
Sláva budiž jeho slitování a milosrdí, že se smilovává nad služebníky svými, je osvěcuje a vysvobozuje z říše temnosti a daří je světlem svým a královstvím svým. Jemu budiž sláva, on panujž na věky! Amen.
Homilie III.
O lásce bratrské a boji vnitřním.
1. Aby bratři vespolek v lásce žili, 2. pomni každý, že z každého zaměstnání bratrova i jemu prospěch vzchází; dále 3. budiž každý dbalý modlitby a cho-vejž Ducha sv. v srdci svém. Není na tom dosti, aby se chránil toliko hříchů zjevných, alebrž bojovati třeba i proti zlému myšlení, ač 4. vykořeniti hřích nemůže leč jediný Bůh; avšak to nezbavuje povinnosti boje vnitřního, 5. byť i duše nejednou ještě poklesla; konečně předse zvítězí. 6. Jinak byl by Bůh nespravedlivý, odsuzuje duši, ana zvítěziti nemohla.
1. Bratři mají spolu obcovati u veliké lásce, buď že se modlí aneb v písmě čtou aneb nějaké jiné dílo konají, aby měli základ lásky společné;  a  tak  mohou všeliké ty práce býti dobrolíbezny

III. 2—4. Jak lze ji záchov, ve společn. řeholní; hřích vykoření jed. B.   11
a ti, kteří se modlí a kteří čtou a kteří pracují, mohou všichni v upřímnosti a prostotě spolu bydlíce bratr bratru sloužiti. Neboť k čemu psáno jest (Mat. 6, 10.): „Buď vůle tvá jako v nebi tak i na zemi?" Na ten zajisté úmysl, aby jako andělé v nebesích spolu obcují u veliké žijíce svornosti, pokoji a lásce, bez vypínání aneb závisti, alebrž v lásce a upřímnosti, nejinak také bratři byli vespolek. Přihodí se [ku příkladu], že se jich asi třicet v jedno sejde, i tuť nelze, by za celý den a celou noc vydrželi [při práci jedné], nýbrž jedni z nich dají se na modlení hodin šest a potom chtějí čísti, jiní zase ochotně přisluhují, jiní pak konají nějaké dílo.
2.	Mají tedy bratří, ať konají co konají, v lásce a radování
spolu býti. Kdo pracuje má o tom, který se modlí, takto praviti:
Mám i já podíl v pokladu,  kterého můj  bratr dobývá,   neboť je
společný; a kdo se modlí, má praviti o tom, jenž čte:   Co tento
svým čtením získá, i v můj užitek připadá; ten pak kterýž pracuje,
rciž zase u sebe:   Služba, kterouž já konám, k obecnému děje se
prospěchu. Neboť jako údové těla, jakkoli jich mnoho jest, jedno
jsou tělo a společně si pomáhají a každý koná dílo své vlastní:
oko hledí za celé tělo, ruka pracuje za všecky údy, noha chodí
obnášejíc  údy  všecky  a  úd s údem  trpí:  tak  buďtež  i  bratři
vespolek..   Kdo se modlí, nesuď pracujícího, že se nemodlí; aniž
pracující suď modlícího se [říkaje]: Ten odpočívá, já pak pracuji;
aniž posluhující druha posuzuj, ale každý cokoli činí, ke slávě
Boží to čiň.   Kdo čte, měj v lásce bratra modlícího se a buď rád
tomu, že se modlí, takto mysle: Modlí se za mne; a kdo se modlí,
mysliž o tom,  kdo  pracuje:   Co ten  dělá, k společnému  dělá
prospěchu.
3.	Takouto měrou veliká svornosť a pokoj  a jednomyslnosť
může je udržeti ve svazku pokoje, a mohou spolu žíti upřímně
a prostě a Bohu líbezně.   Ale nade vše důležito jest setrvati na
modlitbách v dobu příhodnou; kromě toho pak ještě jedné věci
třeba, by jedenkaždý choval poklad v srdci  svém a život pravý,
ježto jest Pán v mysli jeho; buď že pracuje nebo se modlí, nebo
čte, měj u sebe zboží nepomíjející,  kteréž jest Duch svatý.   Jsou
však někteří, jižto praví, že Pán od lidí požaduje jedině zjevného
ovoce, skryté pak že sám koná.   Než není tomu tak; nýbrž jako
se člověk co  do zevnějška bezpečně chrání, tak náleží zápasiti
a válčiti i v myšlení; neboť toho Pán na tobě žádá, bys se roz
horlil sám na sebe a bojoval proti mysli své a nesouhlasil s myšlénkami
nepravosti, aniž v nich si zaliboval.
4.	Ostatně vykořeniti hřích a co  s ním zlého souvisí, toť

  12                   III. 5. 6.   Ale duši náleží bojovati, až trvale zvítězí.
arci vykonati nemožno leč jediné moci Boží. Nebo člověku nelze a nemožno, aby o své moci hřích vyplenil z kořene; odporovati a odpor snášeti, raniti a raněnu býti, to tobě přísluší, ale vykořeniti Bohu. Nebo kdybys ty sám byl s to, nač by bylo třeba příchodu Páně ? Jako zajisté nemůže oko viděti beze světla, aniž lze mluviti bez jazyka, slyšeti bez uší, choditi bez nohou a pracovati bez rukou: tak také nemůžeš bez Ježíše spasen býti, nemůžeš vejíti v království nebeské. Pravíš-li však: Já zjevně nesmilním, necizoložím, nejsem lakomec, jsem tedy spravedliv: v tom se klameš domnívaje se, že jsi již všecko vykonal. Neboť nejsou jen tři druhy hříchu, proti nimž bezpečně třeba chrániti se, alebrž je jich na tisíce; neboť nadouvání, nebázeň, nevěrnosť, nenávisť, závisť, chytráctví, pokrytství odkud se vzaly? Zdaliž ti nenáleží zápasiti a zápoliti s nimi v myšlénkách ve skrytých? Tak jako když by loupežník byl v domě tvém, zajisté utiskovati bude tebe a nenechá tě v bezpečnosti, ty pak naň se oboříš a tepán jsa tepati jej budeš: tak i duše povinna odrážeti, odporovati a odbíjeti.
5. Ostatně již vůle, jakmile na odpor se staví, byť i trudu a svízelu pocítila, již vrchu nabývá; klesá, povstává. Opět hřích uvrhuje ji v deset i dvacet zápasů, poráží duši a nad ní vítězí; a duše po nějakém čase za prvního setkání nad hříchem vítězí. A pakliže duše vytrvá a z části neochabne, tu znenáhla zmohutní, nabude víc a více rozsudku a dosáhne vítězoslávy nade hříchem; ale třebas i obstál ve zkoušce té, ještě hřích člověka podvrátiti usiluje, až by dospěl „v muže dokonalého, v míru věku" (Efes. 4, 13.) a úplně nad smrtí zvítězil; neboť psáno jest (I. Kor. 15, 26.): „Nejposlednější pak nepřítelkyně zhlazena bude smrť". A tak nabudeme vrchu a zvítězíme nad ďáblem. Kdyby však někdo řekl, jak svrchu jsme pověděli: Já nesmilním, necizoložím, ne-lakomím, na tom mi dosti, takový sice proti trojímu druhu hříchu bojoval, ale proti dvacateru jiných, ježto má hřích na záhubu duše, nebojoval, nébrž překonati se dal. I třeba tedy proti všem bojovati a zápasiti; neb duch, jakož i vícekráte pověděli jsme, odpůrce jest hříchu a rovnomocný, tak že může na odpor postaviti se myšlénkám [zlým].
6. Pravíš-li však, že moc protivnická silnější jest a že zloba naskrze vládne člověku, tedy činíš Boha nespravedlivým, jelikož by člověčenstvo odsuzoval, že uposlechlo Satana, když ten tak silný jest a člověka mocí neodolatelnou sobě podmaňuje: mocnějším a silnějším duše učinil jsi jej. Konečně poslyš mne: Kdyby 

IV. 1. Pečovati náleží křesťanu o poznání toho, co dobré jest a co zlé.     13
tak byl mladík a dal se v zápas s pacholátkem a pacholátko bylo od něho přemoženo a mělo býti odsouzeno, protože podlehlo: to by zajisté byl úsudek nespravedlivý; proto pravíme, že duch lidský rovný jest zápasník a nepříteli dobře může odolati. Taková zajisté duše, která snažně hledá posily a pomoci, dosahuje jí a bude za hodnou uznána vykoupení; nebo boj a zápas vede se tu, kde síly rovny jsou. Oslavujmež Otce i Syna i Ducha svatého na věky! Amen.
Homilie IV.
Jak náleží křesťanu putovati životem vezdejším, aby došel
života věčného.
1. Především pečovati náleží o duchovní oko duše rozeznávající, co dobré jest a co zlé. 2. Jako poutníku, kterýž ubírá se cestou neschůdnou a nebezpečnou, zdravého oka a všeliké opatrnosti třeba jest, aby neutrpěl škody a neupadl v záhubu, 3. podobně i duši na pouti života pozemského. 4. Sama-li údy těla svého odvraceti bude od skutků zlých, Pán jí ku pomoci přispěje a ona pouť svou šťastně vykoná. 5. Nebude-li však bdíti a spravovati se okem svým duchovním, nedojde spasení; neboť Bůh pomáhá toliko těm, kdož sami usilovně přičiňují se; 6. 7. což se vysvětluje podobenstvím pěti panen opatrných a pěti pošetilých. 8. Hříchem prvního člověka vnesena v člověka zloba přirozenosti jeho cizí, kteroužto vyhostiti náleží ujetím milosti Boží; jinak nebudeme účastni království nebeského 9. Proto zajisté Bůh vtělil se, 10. aby s duší člověka se spojil 11. a jí všelijak se přizpůsobil, 12. dávaje jí čeho potřebuje, najmě chleba a nápoje života. 13. Tak přizpůsoboval se již praotcům k duchovnímu jich užitku, tak činí i zde, aby duši sprostil všech vazeb zlých. 14. Oheň lásky Ducha sv. ji zbavuje vášně zlé a milování tohoto světa, ona pak jedině ženicha svého se přidržuje; 15. a to milování ženicha nebeského mocnější jest lásky manželské. 16. Buďme tedy pilni toho milování ženicha k pokleskům a slabostem našim shovívavého; 17. než proto nikterak neodkládejme obrátiti se nevědouce, kdy nám odchod z tohoto světa nastává. 18. Kdož by odolati mohl lásce, ana toliké zásliby učinila, smrtí kříže nám nejpatrněji se osvědčila a v hříších neopouští nás! 19. nepohrdejmež jí na vlastni záhubu svou, 20. jakož Israelité pohrdli jí a trestem přenáramným postiženi jsou. 21. Kdo stále milostí Boží pohrdá, konečně úplně zatvrdí se. 22. Tak stalo se Sodomským, vrstevníkům Noemovým, Aegypťanům. 23. Israelitům. 24. Rychle tedy obratme se k Pánu, nic nezoufajíce o svém spasení; 25. ač dílo to namáhavé a nesnadné, ten lékař, kterýž léčil neduhy tělesné, tím ochotněji propůjčí se na vyléčení neduhů našich duchovních, 26. když vroucně k němu budeme utíkati se; vždyť sám tak přislíbil; 27. jen my odstupmež od hříchů svých a upřímně přilněmež k němu.
1. Kdož v životě křesťanském velikou dokonalostí prospívati hodláme, přede vším všelikou snažností  pečovati máme o stránku

14    IV. 2. 3. Čím oko tělu, tím pravé pozn. duši, ana vládne mohutn. svými.
duše poznávací a rozsuzující, abychom nabudouce zevrubného rozeznávání toho, co dobré jest a co zlé, a vždycky rozeznávajíce, co v přirozenosť čistou nepřirozeně bylo vneseno, upřímně a bezúhonně obcovali; abychom této mohutnosti rozeznávací jako oka užívajíce s nabídkami nešlechetnosti se srovnávati a sjednávati ani nemohli a jsouce tím způsobem za hodný uznáni daru Božího stali se hodni Krista. Než vezměmež příklad od věcí viditelných; neboť duše má jakési podobenství s tělem a tělesné s duševním a zřejmé se skrytým.
2.	Tělo má za vůdce oko, a oko, vidí-li, celé tělo na pravou
cestu vede. Dejme tomu, že někdo jde lesnatinami, any jsou plny
trní a močálů, kdež i oheň vyšlehuje a naježeno jest mečův a jsou
i srazy a množství vod. Kdož jest bystrý, spěšný a statečný maje
oko za vůdce,  velmi   opatrně  místy těmi nebezpečnými kráčí, ze
všech  stran  rukama i nohama  pohromadě  drže šat svůj,   aby se
mu o křoví a trní  nepotrhal,   aneb  blátem   nepokálel aneb meči
nepořezal. A oko vede celé tělo jsouc mu světlem, aby na srazích
se nepotlouklo,   ani  ve vodách se neztopilo,  aneb jinou nehodou
nepřišlo k úrazu a ke škodě.   Kdo  takto bystrý jest a opatrný
a s velikou  ostražitostí  kráčí   drže  šat  svůj   pohromadě a okem
bezpečně jsa veden,   ten   ostřeže sebe úrazu a zachová svůj oděv
bez popálení a potrhání.   Když  však  kdo  líný,  váhavý a lehko
myslný,   do chůze těžký a malátný takovou cestou se bére, tomu
arci oděv s té i oné strany vůkol vlající o křoví a trní se potrhá
aneb od ohně popálí, poněvadž ho statečně pohromadě nedrží aneb
od navrážených tu mečů se pořeže, aneb od bahna ukálí a zkrátka
velmi  skoro  pěkný  a nový  oděv  svůj   zkazí svou neopatrností,
váhavostí a leností;  ano nemá-li dobrý a pilný pozor okem svým,
snadno i sám upadne v roklinu aneb utone ve vodách.
3.	Rovně tak jest i s duší, kteráž má pěknou schránku těla
za oblek.    Obdařena jsouc mohutností rozeznávací, řídí celou duši
s tělem a když jíti jí jest křovím a trním  tohoto  života,  kalem,
ohněm a srazy,   to  jest žádostmi a rozkošemi a jinými  neschůd-
nými cestami tohoto věku:  tu ona povinna odevšad střízlivě, sta
tečně, snažně a pozorně chovati a chrániti sebe i oblek těla, aby
někde v křoví a trní  tohoto světa nebyl potrhán,  v křoví a trní
pozemských starostí,  těžkostí a roztržitostí,  i aby žárem žádostí
nebyl popálen. Tak ona jsouc oděna odvrací oko, by nic zlého ne
vidělo, odvrací rovněž i ucho, by neslyšelo pomluv, jazyk, by ne
mluvil věcí marných,  ruce pak a nohy od zlého  snažení.   Neboť
duše má toho vůli odvrátiti a zdržeti údy těla od šeredných po-

IV. 4—6. Pán jí ku porn. přisp., sama-li přič. se, dle podob. 5 panen opatrn. 15
hledův, od špatných a mrzkých poslechův, od řečí neslušných a ode snah světáckých a převrhlých.
4.	Odvrací pak duše i sebe samu od zlého těkání,  opatřujíc
srdce, aby myšlénky jeho světem netěkaly, a když takto všelikým
úsilím se snaží,  aby nemalou pozorností údy těla uchránila zlého,
i krásný oděv, těla totiž, zachovává bez natržení, bez upálení a bez
ukydání.   Ona sama také tou  vůlí svou poznávací, rozeznávací a
rozsuzující bude zachována,   ale  veskrz  mocí  Páně,  když i sama
sebe všemožně na uzdě bude držeti a ode vší světské žádosti se
odvraceti, a tak se jí od Pána dostane pomoci, aby opravdu všeho
zlého   svrchu  řečeného   uchráněna byla.   Nebo když  Pán někoho
spatří, an od rozkoší tohoto života a od roztržitostí i péčí hmot-
ných a vazeb  pozemských i od těkavých  myšlének  marných sta
tečně se odvrací,   tomu  svou  zvláštní milostí přispívá ku pomoci
a chrání takovou duši od úhony,  kteráž přítomným  věkem tímto
převrhlým šťastně prochází.    Tím způsobem dostane se duši také
pochvaly  nebeské   od  Boha i andělů,   že  oděv těla svého dobře
zachovala, jakož i sebe samu, seč byla, a že všelikou žádosť svět-
skou  od  sebe  odvracujíc,   s pomocí  Páně běh  v závodišti světa
tohoto dobře dokonala.
5.	Jestliže  však  kdo  pro   lenost  a  lehkomyslnost  životem
tímto  kráčí   neopatrně,   aniž   dobrovolně  od všeliké žádosti toho
světa se odvrací a jediné Pána  vší toužebností hledá,  ten o trní
a křoví tohoto světa  se zbodá a šat těla žárem žádosti si popálí
a bahnem rozkoší ukálí a tak bude v den soudu nalezena duše
jeho bez důvěry a naděje,  protože  nemohla  oděv svůj   zachovati
bez poskvrny, ale klamem toho světa jej porušila; pročež i z krá-
lovství bude vyvržena. Neb jakž jinak učiní Bůh s tím, kdo samo
volně, světu se vzdávaje, rozkošemi jeho klamán bývá a hmotnými
starostmi podváděn?   Pomáháť on zajisté tomu, kdo se od hmot-
ných rozkoší a předešlých navyklostí odvrací; kdo i násilně srdce
své vždy vznáší k Pánu, kdo sebe sám zapírá a jediné Pána hledá.
Toho   zachovává,   kdo   odevšad  se  chrání  osidel  a tenat   světa
hmotného, kdo s bázní a třesením koná spasení své  (Fil. 2, 12.)
a všelikou opatrností mezi osidly a tenaty a žádostmi tohoto světa
kráčí, pomoci Páně se dožaduje a skrze slitování jeho milosti spa-
sení doufá.
6.	Nebo hle, pět panen opatrných a střízlivých, any bdějíce
očekávaly hostě  cizího  přirozenosti  své,  vzavše oleje  do nádob
srdcí svých, to jest milosti Ducha shůry,  mohlo s ženichem vejíti
do nebeské síně svatební. Panny pak pošetilé, ježto zůstaly o vlastní

16   IV. 7. 8.  A 5 pošetilých; hřích do člov. vnesen, milost Boží jej vyhosťuje.

IV. 9—11.   Proto syn Boží vtělil se.

17

přirozenosti své, nebděly a nedbaly vzíti oleje plesání v nádobách svých, pokavád ještě v těle byly, nýbrž jakoby usnuly pro nedba-losť svou a lenivosť, lehkomyslnost a nerozum, ba snad i pro domnění své vlastní spravedlnosti; protož i vyloučeny jsou z královské síně svatební, nemohouce se zalíbiti ženichu nebeskému. Neboť vazbou světa a jakousi láskou zemskou jsouce spoutány nedaly všecku lásku svou a všecko milování ženichu nebeskému, aniž oleje s sebou vzaly. Ty zajisté duše, ježto hledají hostě přirozenosti své cizího, posvěcení Ducha, ty všecku lásku svou poutají k Pánu, tam obcují, tam se modlí, tam myšlením svým trvají, všecko jiné od sebe odvracujíce. Proto také za hodný bývají uznány oleje nebeské milosti a takto kráčeti mohou bez úhony nebeskému ženichu dobře se líbíce. Ty pak duše, ježto zůstaly o své přirozenosti, myšlením svým po zemi se plazí, myslí jen věci pozemské a duch jejich jen na zemi má svůj příbytek; ony sice domnívají se, že by náležely ženichovi, a že skutky spravedlnosti tělesné ozdobeny jsou; ale shůry z Ducha nezrodily se, nevzavše oleje plesání.
7.	Nebo  pět duchovních   smyslů   duše  když   přijímá  milosť
shůry a posvěcení Ducha, stává se opravdově pannami opatrnými,
přijímajíc moudrost milosti shůry.   Setrvávají-li však o jediné při-
rozenosti své, tedy shledávají se nemoudrými a jeví   se býti dít-
kami světa; neboť nesvlekly ducha světa, byť i po krásných recích
a zevnitřní  tvářnosti  nevěstami   ženichovými  býti  se domnívaly.
Neboť jako duše,  které zcela a zúplna k Pánu lnou, u něho jsou
myšlením,  u něho   modlením,   u  něho obcováním a tam   po lásce
Páně touží:  tak zase duše, ježto se oddaly milování tohoto světa
a na zemi příbytek svůj míti žádají, tu též obcují, tu svým myšlením
a myslí  svou  přebývají.    Protož  také  nelze je obrátiti na dobré
smýšlení  duchovní,   ano  cizího  cos  jest přirozenosti naší, míním
nebeskou tu milosť,  kteréž  třeba přistoupiti a připojiti se k naší
přirozenosti, abychom vejíti mohli s Pánem  v nebeskou svatebnici
království a dosáhnouti mohli věčného spasení.
8.	Neposlušností  prvního   člověka  přijali jsme totiž v sebe
zlobu vášní, kteráž jest přirozenosti naší cizí, ale návykem a hoj-
ným vykonáváním povahy přirozenosti nabyla; tu zase třeba jiným
hostem přirozenosti naší,  nebeským  totiž darem Ducha, vyhostiti
a přirozenost naši  k prvotní  čistotě  nazpět přivésti.   Neboť ne-
přijmeme-li nyní nebeské té lásky Ducha opětnou žádostí, prosbou,
vírou,  modlitbou a utíkáním světa,  a nepřilne-li   duše naše k té
lásce,  kteráž je sám Pán,   a  touto-li  láskou  Ducha  neočistí se,

od zloby jsouc poskvrněna; a nesetrváme-li až do konce, bez úhony kráčejíce ve všech jeho přikázáních zevrubně: do nebeského království nebudeme moci vejíti.
9.	Rád bych tu  pověděl  slovo  důkladné  a hluboké podle
moci sobě dané; protož poslyšte pozorně. Neskončený, nepřístupný
a nestvořený Bůh náš dle neskončené a nepojaté  dobrotivosti své
vtělil se a takřka  umalil   se  vystoupiv   z nepřístupné slávy,   aby
s viditelnými tvory svými spojiti se mohl,   ku příkladu s dušemi
svatých a andělů,  by života božského mohli  býti účastni.   Nebo
každý z těchto   dle přirozenosti své  tělo jest,   buďto anděl,  aneb
duše  aneb  démon;   neboť  ač  tato  stvoření  tená jsou,  při tom
předse v podstatě,  způsobe a obraze podle přirozené  tenosti  své
mají těla, těla tená jakož toto tělo podstatou svou hrubé jest 1).
A tak i duše tená jsouc,   přijala oko,   kterým vidí,   ucho, kterým
slyší;  přijavši podobně i jazyk, kterým rozpráví,  ruku a zkrátka
celé tělo a údy jeho, s ním jest sloučena a skrze ně všeliké práce
života koná.
10.	Na  týž způsob i Bůh  neskončený a myslí nepojatý dle
dobrotivosti   své  se  umalil  a  oděl   oudy  těla tohoto  a   vykročil
z nepřístupné slávy své; a pro lásku a vlídnost proměňuje a vtěluje
a směšuje se i přijímá duše  svaté,   sobě líbezné  a věrné,  a jest
s nimi dle výroku Pavlova (I. Kor. 6, 17.) jeden duch;   duše tak
řka stává se duší a podstata podstatou, aby žíti mohla duše v no-
votě a pocítiti mohla života nesmrtelného, i aby stala se účastná
slávy nezmařitelné,   ta totiž duše,   která jeho jest hodná a jemu
dobře se líbí.   Nebo když Bůh z toho, co nebylo, takovéto vidi-
telné  učinil  stvoření  rozličnosti a rozmanitosti nemalé,  a když
prvé, než se stalo, nic toho nebylo :   chtěl také  učiniti a z toho,
co nebylo, snadno i učinil podstaty tuhé a tvrdé jako zemi, hory,
stromy (však vidíš, jaká to tvrdá přirozenost), a dále vody povahy
prostřední, z nichž také ptactvu zroditi se přikázal,  a opět tvory
útlejší, oheň a větry a jiné, ježto  pro tenosť okem tělesným ani
viděti nelze.
11.	Jako  neskončené a nevypravitelné umění přerozmanité
moudrosti Boží z toho, co nebylo, vytvořilo tělesa hrubší a jemnější
i útlejší, kteráž vůlí jeho stojí a trvají: čímž více on sám, an jest,
co a jak chce, dle své nevýmluvné milosti a nepojaté dobroty se
proměňuje, snižuje a přizpůsobuje, pokudž možná, svým vtělením
1) pátrný to blud sv. Makária jakož i jiných Otců církevních, kteří snad život a působnost tvorů duchových bez těla náležitě pochopiti nemohli; z toho pak dále soudil sv. Makarius, že i pro anděly syn Boží se vtělil.
.	

18       IV. 12. 13.   A dává duši, čeho potřebuje, jakož činil i praotcům.
k dušem svatým, hodným a věrným, aby neviditelný stal se viditelný a dotknutelný, jenž dle tené přirozenosti duše jest nedotknutelný, i aby okoušely jeho sladkosti a vlastní zkušeností požitků dobroty nevýmluvné světlosti požívaly. Když ráčí, stává se ohněm, jenž všelikou vášeň duše zlou a vetřelou spaluje, neboť „Bůh náš jest oheň zžírající", jak praví písmo (V. Mojž. 4, 24. Žid. 12, 29.); když ráčí, stává se mírem tajemným a nevypra-vitelným, aby duše v poklidu božském odpočinula; když ráčí, stává se radostí a pokojem, občerstvuje a ochraňuje ji.
12.	Když  pak  se  mu zlíbí připodobiti se některému svému
stvoření pro radosť a obveselení tvorů svých  duchovních,  buď ku
příkladu města světla Jerusalema bud! nebeské hory Siónu, všecko
dle libosti  své  učiniti může, jakož psáno jest  (Žid. 12, 22. 23.):
„Vy pak přistoupili jste k hoře Siónu a k městu Boha živého,
k Jerusalemu nebeskému".   Všecko jest mu snadné a lehké, když
v cokoli proměniti se chce k požitku duší sebe hodných a věrných;
jen ať člověk usiluje spřáteliti  se s ním a zalíbiti se jemu; pak
vlastní zkušeností dozná a uvidí statků nebeských a rozkoší ne
výslovných a nepřebraného věru bohatství v Bohu, což ani oko
nevidělo,  ani ucho neslyšelo,  což ani na srdce lidské nevstoupilo
(I. Kor. 2, 9.): Ducha Páně, an se stává odpočinutím dušem hodným
a plesáním a rozkoší a životem  věčným.   Neboť Pán vtěluje se
v pokrm a nápoj, jakož psáno v evangelii (Jan 6, 52.):   „Kdo jí
z chleba tohoto, živ bude na věky", aby duši nevýslovně občerstvil
a potěšením   duchovním  naplnil;  nebo   dí  (t. v. 51.):   „Já jsem
chléb života".   Rovně  tak i v nápoj  nebeského zřídla, jakož dí
(t. 4, 13. 14.): „Kdo píti bude z vody, kterou já dám jemu, bude
v něm studnice vody vskakující  do života věčného", a „Všichni",
dí [apoštol] (I. Kor. 10, 4.), „z toho nápoje duchovního pili jsme".
13.	Tak i každému  ze  svatých  otců  zjevil se,  jak se mu
líbilo a jim bylo prospěšno: jinak Abrahamovi, jinak Isákovi, jinak
Jakobovi, jinak Noemovi, Danielovi, Davidovi, Šalomounovi, Isaiášovi
a každému ze  svatých  proroků,  jinak Eliášovi,  jinak Mojžíšovi;
a já mám za to,  že Mojžíš po všechen  ten čas,  co byl na hoře,
po čtyřicet  dní  postu k tomuto stolu duchovnímu přístup měl a
mnohých  rozkoší  požíval.   Každému tedy ze světců těch tak se
zjevil,  jak  se mu líbilo, k utěšení,   ke spasení, i aby je  poučil
o Bohu.   Jemu vše jest snadné, cožkoli ráčí, a když se mu zlíbí,
umaluje se a odívá  se v tělo a proměňuje  se a stává  se patrný
milujícím jeho v nepřístupné slávě světla, a dle převeliké i nevý-
mluvné lásky své zjevuje se těm, kdož hodni jsou, podle moci své.

IV. 14—16.  Duše světa se odřekší jedině nebesk. ženicha se přidržuje.      19
Nebo duše, která u veliké své žádosti a toužebnosti a víře a lásce hodnou byla usouzena, aby přijala onu moc s výše, nebeskou totiž lásku Ducha, a které se dostává nebeského ohně života nesmrtel-ného, ta sproštěna bývá opravdově všeliké lásky světské a zbavena všech vazeb zlých.
14.	Neboť jako železo, olovo, zlato nebo stříbro byvši uvrženo
do  ohně rozpouští  se a tuhé jsouc přirozenosti v měkkou pře
chází, a pokavad jest v ohni, rozpouští se a přirozenou tuhosť svou
mění mocí ohně hřející: podobně i duše, kteráž světa se odřekla
a jedině po Pánu touží velikým hledáním, namáháním a usilováním,
která u víře  a  naději  příchodu jeho   neustále   očekává,  jakmile
nebeského toho ohně božství a lásky Ducha dosáhla, tehdy oprav-
dově všeho milování  toho  světa se zbavuje a všeliké zloby vášní
se zhošťuje a všecko z ní se odstraňuje, ona pak sama přirozenou
povahu svou  a  zatvrdlosť v hříších mění,  vše jiné  za zbytečné
pokládá, jedině u nebeského ženicha svého, kteréhož přijala, odpočí-
vajíc v lásce vroucí a nevýslovné.
15.	To však ti pravím, že i vlastní ty bratry přemilé, kteréž
má na očích,  kdyby jí   v  té   lásce  překáželi,  tak  řka  od  sebe
odmítá; nebo to jest její život a odpočinek, tajemné a nevýslovné
obcování s králem nebeským. Nebo jestliže láska tělesného sňatku
dělí od otce, matky, bratří, tak že v mysli jejich [manželů] všickni
cizími se stávají, a jestliže je ještě miluje, jen zevně je  miluje,
vší pak náklonností svou jen k choti své lne; —  „neboť proto",
dí písmo (Mat. 19, 5. Efes. 5, 31.),   „opustí člověk  otce i matku
a přidrží se ženy a budou dva tělo jedno"; — jestliže tedy láska
tělesná tak dělí ode vší lásky jiné, čím více ode vší lásky světské
osvobozeni   budou  ti,  kteříž   hodni  uznáni  jsou,  aby  opravdově
účastni se stali Ducha svatého,  nebeského a přemilého;   čím více
bude jim všechno zdáti se zbytečné, poněvadž nebeská toužebnosť
po něm je překonala, a když přišel, s ním spojeni jsou.   Tam za
jisté touží,  tam myslí, tam žijí,  tam myšlénky jejich chodí,  tam
mysl jejich stále baví překonána jsouc láskou božskou a nebeskou
a toužebnosti duchovní-
16.	Nuže tedy, bratři milí! když takové statky nám jsou
předloženy a takové zámluvy nám od Pána jsou učiněny, vrzmež
od sebe všeliké překážky,  odvraťmež se ode všeho milování světa
a oddejme se tomuto dobru jedinému, je hledajíce a po něm tou
žíce, abychom účastni býti mohli té lásky Ducha nevýmluvné, jížto
píleti sv. Pavel nás napomíná řka (I. Kor. 14, 1.): „Vyhledávejte
lásky"; abychom hodni uznáni byli z tvrdosti své proměněnu býti

20     IV. 17.18. Ač Pán shovívá, neodklád. s pok. pro lásku jeho převelikou.
pravicí Nejvyššího a raněni jsouce láskou Ducha Božího dojíti mohli milosti a pokoje duchovního. Pán zajisté velikou láskou a milosrdenstvím míti se bude k nám, když zcela a zúplna k němu se obrátíme a ze všeho, co jemu protivné jest, se vyzujeme. Neboť když my z veliké své nevědomosti, dětského nerozumu a z porušení předpojatého od pravého života se uchylujeme a překážky mnohé sobě klademe, nechtějíce opravdově usmysliti sobě, on nicméně chová k nám veliké slitování a shovívaje čeká, kdy obrátíce se přijdeme k němu a osvítiti se dáme co do vnitřního člověka, aby v den soudu tváře naše nebyly zahanbeny.
17.	Zdá-li  se  nám to však  býti  věcí  nesnadnou  pro obtíž
cvičení se v ctnosti aneb spíše  pro úklad a zlou radu protivníka:
ejhle, on [Pán] s námi jedná milosrdně a shovívá nám, čekaje na
naše obrácení, a když hřešíme, snáší nás vyčkávaje, až usmyslíme
sobě, a když poklesáme,   neostýchá  se nás  opět přijíti, jakož dí
prorok (Jerem. 8, 4.): „Zdaliž, kdo padá, zase nepovstává, a kterýž
se odvrátil, nenavrátí se?" Jen střízlivě si počínejme, nabyvše zas
dobrého  úmyslu a bez meškání a právě  se  obraťme žádajíce po
moci na něm: onť hotov jest spasiti nás;  nebo přijímá rád snahu
vůle naší,   ana k němu se nese,   činíme-li jen,  seč jsme, i víru a
ochotu z předsevzetí  pocházející;  úplné  pak  napravení  sám on
v nás působí.   A proto, moji milí!  snažme se jakožto dítky Boží,
bychom odvrhnouce  od  sebe všeliké předkem ujaté bezpečenství,
vši nedbalosť a lenosť  stateční   byli a hotovi  následovati jeho;
neodkládejmež ode dne ke dni, nepravostí jsouce tajně podváděni;
nebo nevíme, kdy nám odchod z tohoto těla nastává. Veliké zajisté
a nevýslovné jsou zámluvy dané křesťanům, tak že všelikou slávu
a krásu  nebes  i  země  i  všechen   ostatní  skvost a rozmanitosť,
bohatství a spanilosť a nádhernosť věcí vidomých  nelze přirovnati
k víře a bohatství duše jediné.
18.	Jakž bychom tedy na takovéto nabídky a zámluvy Páně
nechtěli přistoupiti zcela zúplna a oddati se jemu, naprosto odříka-
jíce se podle evangelia všeho, i života svého, a nechtěli milovati
jeho samého a nic jiného?   A ejhle,  všecko to a jaká ještě sláva
nám přichystána jest! jaké přípravy učinil Hospodin i   hned za
věku   arciotcův a proroků!  jakých záslibů  zaslíbeno!  jakého na-
pomínání! jak velikého milosrdenství Páně hned  od počátku nám
se dostalo!  Posléze pak ukázal nám  svým vlastním příštím nevý-
mluvnou svou dobrotivosť skrz ukřižování,  aby nás,   když bychom
obrátili se, přivedl k životu; a my ode svých svévolí, od milování
světa,  od předsudkův a zlých navyklostí neodstupujeme!   Pročež

IV. 19. 20. Nepohrdejmež jí na vlastní záhubu svou, jak činili Israelité.      21
nedověrci aneb i nevěrci se jevíme; a nad to nade všecko ejhle zachází s námi předobrotivě, nevidomky nás opatruje a chráně, aniž podle hříchů našich vydává nás zcela nepravosti, aniž připouští, bychom přeludem tohoto světa zahynuli, podle své veliké dobroty a shovívavosti čekaje, zdali k němu obrátíme se.
19.	Ale já  strachuji  se,   aby,  když tak  pohrdavou  myslí
žijeme a předpojatých domnění slepě následujeme, nesplnila se na
nás slova apoštolova (Řím. 2, 4.):   ,Čili bohatstvím jeho dobroti-
vosti a trpělivosti a dlouhočekání pohrdáš,   nevěda, že dobrotivosť
Boží ku pokání tě vede?" Jestliže však zneužívajíce jeho shovíva-
vosti, dobroty a trpělivosti množiti   budeme hříchy a svou nedba-
lostí a pohrdavostí i větší odsouzení na se přivedeme: splní se na
nás, co řečeno jest (t. v. 5.): „Ale podle zatvrzelosti své a nekají-
cího srdce shromažďuješ sobě hněv ke dni hněvu a zjevení spra-
velivého soudu Božího." Neboť užívá Bůh tolik nevýslovné dobroty
a shovívavosti nevypravitelné k lidskému pokolení jen proto, zdali
bychom  chtěli  usmysliti   sobě  a  vynasnažili  se,   abychom  zcela
k němu se obrátili a dosíci mohli spasení.
20.	Chceš-li však tuto převelikou dobrotu a shovívavosť Boží
poznati, z písem Bohem nadšených uč se tomu. Popatř na Israelity,
z nichž jsou otcové,  jimž  dána byla zaslíbení,   z kterýchž jest
i Kristus podle těla a při nichž byla služba Boží i úmluva zákonní
(Řím. 9, 4. 5.), jak ti velice hřešili, jak častokráte odvraceli se;
a předse je Bůh zcela neopustil, alébrž v jisté časy, pokudž jim
bylo k prospěchu, podával je kázni a chtěje tvrdost srdce jejich
obměkčiti protivenstvím, k nim se obracel, je napomínal a proroky
posýlal k nim.    A jak dlouho, ani hřešili a uráželi ho,  shovívavě
snášel je! když pak k němu obraceli se, milerád přijímal je, a když
pak opět od něho odvraceli se,  sám předse neopouštěl je,   ale
skrze proroky,  by se zase  k němu navrátili, pozýval je.   A tak,
ač často od něho se odvrátili, když znovu obrátili se,   dobrotivě
je snášel a milerád přijímal,  až se konečně octli ve hříchu pře
hrozném, vloživše ruce své na vlastního Pána svého, jehožto podle
podání otcův a svatých proroků jako vykupitele a spasitele, jako
krále a proroka očekávali.   Nebo, když přišel, nepřijali ho, nýbrž
naopak přenehodně ho zhyzdivše a ztrýznivše konečně smrtí na
kříži ho  zmučili.    A tímto  náramným  prohřešením a lotrovstvím
ukrutným dovršili  a naplnili hříchy své,  a tu teprv konečně jsou
opuštěni, jelikož Duch svatý od nich odstoupil, když opona chrá-
mová se roztrhla.   A tak chrám jejich pohanům  odevzdán jest
a pobořen a zpustošen podle výroku Páně (Mat. 24, 2):   „A ne-
19.	

22      IV. 21. 22. Kdo stále jí pohrdá, konečně úplně se zatvrdí; příklady.
bude tu zůstaven kámen na kameni, kterýž by nebyl zbořen". A tak na vždy vydáni jsou pohanům a rozptýleni po vší zemi od vladařů, jižto je uvedli v porobu, aniž jim více povoleno navrátiti se v dědinu svou 1).
21.	Podobně shovívá   Bůh  dobrotivý a milostivý  jednomu
každému z nás vida, kde kdo z nás poklesá, a milostivě čeká,
skoro-li vystřízliví a hřešiti přestane, a když od hříchu se odvrátí,
s velikou láskou a radostí přijímá ho. Nebo tak dí (Luk. 15, 10.):
„Radost  bude  nad jedním   hříšníkem  pokání   činícím",   a  opět
(Mat. 18, 14.):   „Není vůle Otce mého,  aby zhynul jeden z ma-
ličkých těchto".   Ale když někdo, ana hojně na něm spočívá do--
brotivosť a shovívavost Boží,  který pro jednotlivá provinění jeho
bůď tajná buď veřejná s pomstou svou nedokračuje, ale mlčky na
ně hledí a shovívá a na obrácení  čeká,  když ten až v tolikou se
zaryje urputnost,   že hřích přidává k hříchu, nedbalost pojí k ne
dbalosti,   přečinéní páše  na  přečinění:   tož naplniv  míru hříchů
svých upadá konečně v takovou nepravost, z níž více nemůže vy-
břísti, nýbrž úplně přichází na zmaření, až i konečně nešlechetníku
v záhubu propadá.
22.	Tak stalo se Sodomským; nebo mnoho hřešíce a obrátiti
se nic nedbajíce prohřešili se konečně pro nešlechetné své zámysly
na anděly,  chtějíce  s  nimi  smilniti,   měrou tolikou, že více ne
zbylo jim místa k pokání, ale navždy zavrženi jsou. Neboť naplnili
míru hříchů svých, a přeplnili ji,  pročež soudem Božím na poho-
ření dáni jsou.   Taktéž udalo se i za Noema,   když lidé mnoho
páchali zlého, aniž si usmysleli;  i zabředli v toliké nepravosti, že
konečně  celá  země  zahynula.    A   tak  Bůh  milostivě  zacházel i
s Egypťany,  ač  mnoho hřešili i na lidu Božím  těžce se provinili,
neposýlaje  na  ně  metly tak veliké,  že by  navždy byli zahynuli;
ale na pokárání a obrácení a pokání  přivedl na ně malé ty rány
metel svých shovívaje a čekaje na  jejich obrácení.   Ti však proti
lidu Božímu neustále   se prohřešujíce a ledva se poobrátivše zase
obrácení svého želíce a v staré nevěře nešlechetné převrácenosti
se zatvrzujíce a lid Boží těžkými robotami týrajíce, konečně když
Bůh mnohými zázraky lid svůj  skrze Mojžíše  z Egypta vyvedl,
1) Narážka na zákaz Hadrianův, aby žádný Žid pod ztrátou hrdla ani do podkrají nového města Aelie Kapitolské se neodvážil. A ještě za dob Jeronýmových (in Soph. 1.) kupovali sobě Židé od stráží římských dovolení plakati na místě svatém. — Srovn. Just. M. Apol. I. 47. Tertull. Apolog. 21, 2. Euseb. Hist. eccl. IV. 8, 3.

IV. 23—25. Nic neodkládejme, nic nezoufejme, Kr. jet lékař předobrý.      23
tak velice se prohřešili, že lid Boží pronásledovali. A protož je konečně pomsta Boží postihla a zahubila a ve vodách potopila, neuznávajíc je hodný ani života tohoto.
23.	Podobně  i lid Israelský,  když jak  praveno, často byl
hřešil a se provinil, zabíjeje Boží proroky a mnoho jiných nepra-
vostí páchaje, an Bůh byl k tomu mlčel a jemu shovíval očekávaje,
že se obrátí, konečně klesli tak hrubě, že již více kajicně nepo-
vstali; neboť na velebnost Páně vztáhli ruce své.   Protož konečně
opuštěni jsou a zavrženi a vzato jest  od nich proroctví,   kněžství
a  služba  Boží  a  dána  pohanům,  již  uvěřili,  jakož  praví  Pán
(Mat. 21, 43.):  „Odňato bude od vás království a dáno bude lidu
přinášejícímu užitky jeho". Neb až po tu dobu je Bůh snášel shoví
vavě a slitovati  se  nad nimi  neustával.   Ale když dovršili míru
hříchů svých a převršili ji vztáhnuvše rukou svých i na velebnost
Páně, na věky od Boha opuštěni jsou.
24.	O tom, rozmilí! obšírněji jsem promluvil příklady písmo-
vými dovodě toho potřebu, abychom rychle   obrátili se a spěchali
k Pánu, jenž milostivě na nás čeká,   a když od všeliké nepravosti
a zlých předsudků svých úplně odstoupíme a obrátíme se, milerád
nás přijme, aby nevzmáhala se den ode dne nevážnosť naše a hří-
chové naši nerozhojnili se na nás a my pro tu příčinu hněv Boží
neuvalili sami na sebe. Nuže buďmež toho pilni, abychom obrátivše
se upřímným  srdcem  přistoupili k Pánu,  nic nezoufajíce o svém
spasení — i to zajisté nešlechetnosti a nepravosti přihází se — pro
rozpomenutí se na hříchy předešlé, kteréž člověka v beznadějnosť,
nedbalost  a lenost  zavádějí,   aby  snad  obrátiv se  k  Pánu ne
přistoupil a spásy nedošel,   ana  svrchovaná  dobrota  Páně všemu
pokolení lidskému přichystána jest.
25.	Zdá-li se nám však býti věcí nesnadnou,   ano   nemožnou
obrátiti se z množství hříchů,  jimiž jsme  prvé  byli jati — což,
jak řečeno, lživou bývá zástěrou nešlechetnosti a překážkou našeho
spasení — rozpomeňmež se a považme, kterak Pán, když ještě na
zemi obcoval, dobrotivostí svou slepým udílel zrak, ochrnulé uzdra-
voval, léčil všeliké neduhy,  mrtvé již bez mála porušené a zetlelé
křísil, hluchým  udílel  sluch,   celý zástup  zlých duchů z jednoho
člověka vypudil a ke zdraví a rozumu  jej   přivedl,  ač  u   velikou
sběsilosť byl upadl.    Oč tedy  více  obrátí  duši,   která se k němu
obrací a jeho milosrdenství hledá a za pomoc jeho prosí; oč tedy
více přeutěšeně  oprostí ji  vášní  zlých a obdaří stálostí u všeliké
ctnosti,   obnovou  mysli,   zdravím,   zrakem   duchovním a poklidem
myšlení,  od  slepoty  a hluchoty,   nevěry a nevědomosti a nebažně
23.	
24

  26. 27. Jen my k němu se utíkejme a od hříchů svých odstupujme.

V. 1.   Satan ustavičně zmítá syny světa tohoto.

25

ke zmoudření v ctnosti a čistotě srdce ji přiveda? Neboť ten, jenž stvořil tělo, stvořil i duši; a jakož tehdáž, když přebýval tu na zemi, těm všem, kdož k němu přicházeli a pomoc a uzdravení u něho hledali, dobrotou svou štědře se propůjčoval, jak toho potřebovali, jsa lékař předobrý a jediný: ovšem tak i v duchovních věcech učiní.
26.	Nebo,  když  tělům, jež  hynou  a  umírají,   prokazoval
takové milosrdenství a jednomu každému ochotně a milerád udílel
zač žádal:  čím více duši nesmrtelné, nehynoucí a neporušitelné,
když ji svírá neduh nevědomosti, nešlechetnosti, nevěry a nebažně
a jiných vášní hříšných, jakmile přiblíží se k Pánu,  jeho  pomoci
bude hledati, na jeho slitování  zraků svých upírati a daru milosti
Ducha svatého žádati  k vykoupení  svému  a  spasení a odstranění
všeliké nepravosti a vášně zlé — čím spíše a ochotněji udělí takové
duši vykoupení, to jest zdraví,   podle slov  (Luk. 18, 7. 8.): „čím
více pomstí Otec nebeský volajících k němu dnem i nocí?" A hned
na to dokládá  řka:   „Pravímť vám,  že jich brzo  pomstí";  jinde
zase napomíná  (Mt. 7, 7. 8.):   „Proste a bude  vám dáno;  neboť
každý  kdo  prosí  bére,   a kdo hledá  nalézá, a tomu  kdo   tluče
bude otevříno"; a vykládaje dále vece   (Luk. 11, 13.):   „Čím více
Otec váš nebeský dá Ducha svatého těm, kteříž ho prosí;" (t. v. 8.)
„Amen pravím vám,   nechtěl-li  by   mu   dáti,   proto  že jest přítel
jeho, pro nezbednost jeho vstane a dáť mu kolikožkoli potřebuje".
27.	Tím tedy vším nás již předkem napomínal,   bychom bez
ostýchání a ustavičně a na mysli   nikterak  neklesajíce  vzývali jej
o dar  milosti jeho.    Neboť  přišel   pro   hříšníky,   aby   obrátili   se
k němu a on uzdravil ty, jenž uvěřili v něj. Jedině my odstupmež
od zlých předsudků, seč jsme,  a nenáviďmež skutků zlých a pod
vodů světa, a odříkejmež  se zlých i marných myšlení a vždy, seč
síly jsou, lněmež k němu;  onť zajisté hotov jest uděliti nám po
moci své. Neb na to jest milosrden, dává život a hojí neduhy jinak
nezhojitelné a vykupuje ty, kdož ho vzývají, k němu se obracejí,
od milování světa dobrovolně   a  s pevným předsevzetím, seč jsou,
se uchylují,   mysl svou  od  země  odtahují a žádoucně a toužebně
k němu poutají.    Taková duše hodnou  uznána bývá jeho pomoci,
která vše jiné má za zbytečné,   v žádné   věci   zemské neodpočívá,
nýbrž čeká,   až by  v požívání  božské   milosti   odpočinutí   nalezla
a utěšení.    Když pak takovouto věrou obdržela  nebeského daru a
tužbu svou přehojnou milostí ukojila; když i dále věrně a ochotně
Duchu svatému slouží a denně v dobrém prospívá;  když po cestě
spravedlnosti statečně kráčí a až do skonání  k nižádné nepravosti

se nedává ani nakloniti ani svésti, a když milosť v ničem nezko-rmucuje: taková duše hodnou souzena bude spásy věčné, se všemi svatými, jelikož již zde na zemi obcovala jako družka jejich a společnice následujíc jich. Amen.
Homilie V.
Jak daleko rozdílný jest život křesťanův od života jiných
lidí.
1. Synové tohoto světa působením ďáblovým ustavičně bývají zmítáni; 2. tak učí kletba Kainova, a 3. kletbou tou postiženi jsou všichni hříšníci. 4. Křesťané praví liší se od nich nikoli způsoby zevnějšími, ale vnitřní ustáleností a blahým poklidem, 5. pro který přišel Kristus na tento svět. Jestliže již pozemská sláva navnazuje člověka, 6. čím více jat bývá křesťan slávou království nebeského-(Té arcit nelze dojíti bez boje a sebe zapírání, jehož mnozí se štítí, chtějíce mísiti lásku k Bohu s láskou k světu. Sebe menší láska světská příčinou býti může věčné záhuby a ďábel i snah zdánlivě dobrých zneužívá. Všecko třeba opustiti, chce-li kdo zachovati duši svou, jakož činí, kdo při požáru, na lodi tonoucí a když nepřítel přichází, život svůj uchrániti chce: tak učinil Job i Abraham. Aniž bez boje vejíti lze do nebeského království.) 7. Bojem tím opatřují si křesťané příbytek na věčnosti, jehož účastno bude i tělo při vzkříšení. 8. Jako strom i palouk po zimě novým rouchem se odívá, tak zajisté i tělo křesťana při vzkříšení. 9. Co jest měsíc Xanthikus přírodě, tím bude z mrtvých vstání křesťanům. 10. Sláva ta příští označně objevila se na tváři Mojžíšově, na niž pro lesk její nikdo nemohl patřiti, a na těle jeho, které po čtyřicet dní bylo bez pokrmu. 11. Zárodek oslavení toho jest bohomyslnosť, kterouž přirovnati lze perutím. 12. I třeba tedy očistiti se od kalu hříchu, píleti ctnosti a bojovati zmužile, aby, když soudce děliti bude pokolení lidské, postavil nás po pravici své a my kralovali s ním věčně.
1. Jiný jest svět křesťanův a jiné jich obcování a smýšlení, mluvení a činění, a zcela jiné jest obcování, smýšlení, mluvení a činění lidí tohoto světa. Něco jiného jsou onino a něco jiného jsou tito, a veliký je rozdíl mezi těmito a oněmi. Neboť obyvatelé země této a synové světa tohoto podobni jsou zrnu vhozenému na řičici této země, ježto zmítám jsou těkavými myšlénkami světskými a nekonečným příbojem zaměstnání a toužebností pozemských, jakož i mnohotvárných pomyslů hmotných, an satan duše zmítá a sítem svým, to jest zaměstnáním pozemským, vše hříšné pokolení lidské přesívá od té chvíle, jak Adam padna přestoupil přikázaní a ma-nem učiněn jest knížete nešlechetnosti, jenž ovládnuv nad ním nekonečnými myšlénkami klamu a zmatku cídí a řešetem této země přesívá všechny syny světa tohoto.

26      V. 2—4. Kletba Kajn, stihla všecky hříšníky; křest poživ. blah. poklidu.
2.	Neboť jako pšenice v sítě přesívajícím odráží se a přetřá-
sána jsouc stále se přemítá: tak drží ten kníže nepravosti pozem-
skými věcmi všechny lidi  v moci své a skrze ně jimi zmítá, je
mate i aby marnými myšlénkami,   mrzkými  žádostmi a pouty po
zemskými a světskými se uráželi, působí, bez ustání jímaje a zne-
pokojuje a sváděje  všecko  hříšné   pokolení  Adamovo,  jakož Pán
apoštolům o příštím tom nešlechetníka na ně útočení předpověděl
(Luk. 22, 31. 32.):   „Žádal vás satan tříbiti jako pšenici;  ale já
jsem prosil otce svého, aby neochabla víra vaše". Neboť co řečeno
bylo Kainu od Stvořitele, kletba ta zjevná (I. Mojž. 4, 12. dle LXX):
„Stenati a chvíti se a blouditi budeš na zemi", to dle smyslu taj-
ného náznak a obraz jest hříšníků všech. Nebo pokolení Adamovo,
když  vypadši z přikázaní  hříšným   se   stalo,   vzalo   takto   na   se
tajný  ten   obraz,  zmítáno  jsouc  nejistými  myšlénkami strachu a
hrůzy a všelikého  zmatku,  an kníže  tohoto světa všelijakými žá-
dostmi a rozkošemi každou duši zmítá, ježto z Boha se neobro-
dila, a jako žito  na sítě   se   přehazuje,   tak myšlénky lidské bez
ustání všelijak přemítá, přeludy světskými a tělesnými, bázní a ne
pokojem lidi utkávaje a podváděje.
3.	A proto Pán ukazuje, že ti, kdož následují podvod a vůli
nešlechetníka, obraz bezbožného Kaina na sobě obnášejí, takto jim
domlouvá (Jan 8, 44.):  „Vy žádosti otce svého chcete činiti; ten
vrahem byl od počátku a nestál v pravdě".    Tak tedy všecko po
kolení Adamovo jsouc podrobeno  hříšností utržilo sobě onoho od
souzení dle smyslu tajného:  Budete v soužení a třesení i zmítáni
budete na sítě tohoto světa od satana prosevače. Neboť jako z jed
noho Adama celé pokolení lidské na zemi se rozmnožilo, tak po
dešla jedna zloba vášní hříšné pokolení lidské,  a kníže nešlechet-
nosti dostatečnou sílu má, aby je všecky myšlénkami nepokojným
hmotnými,   marnými a strašnými přesíval.   Neboť jako týž vítr
k tomu stačí,  aby všelikou  plodinou  a rostlinou   klátil  a zmítal;
aneb jako tatáž mrákota noční po vší zemi se rozšiřuje: tak i tento
kníže nešlechetnosti, jsa jakousi duchovní mrákotou zloby a smrti,
a jakýmsi větrem tajemným a divokým, zmítá vším pokolením lid-
ským na zemi a přehání je myšlénkami nepokojnými, a navnazuje
srdce lidská žádostmi tohoto světa, naplňuje mrákotou nevědomosti,
slepotou a zapomenutím všelikou duši, kteráž se shůry neobrodila
a mněním  i  smýšlením  svým  v jiný věk nepřešla,  jakož  psáno
(Fil. 3, 20.): „Ale naše obcování v nebesích jest“.
4.	Nebo tím právě liší se praví křesťané ode všeho pokolení
lidského a veliký je rozdíl mezi oběma, jakož prvé řečeno, že duch

V. 5. Pro ten přiš. Kr. na tento svět. Jak sláva světská navnazuje člov.      27
a mysl jejich ustavičně táhne se po smýšlení nebeském a skrze společnosť a účastenství Ducha svatého spatřuje statky věčné, že shůry z Boha jsou zrozeni a za hodný usouzeni státi se syny Božími v pravdě a moci, a že ke stálosti, usedlosti, neohroženosti a odpočinutí dospěli skrze mnohé zápasy a trudy a po čase dlouhém, že již více myšlénkami nestálými a marnými nejsou zmítáni a honěni. V tom zajisté větší a lepší jsou nežli svět, poněvadž mysl jejich a myšlení duše jejich požívá pokoje Kristova a lásky Ducha, jakož i Pán mluvě o lidech takových řekl (Jan 5, 24.), že ze smrti do života přešli. A protož rozdíl křesťanů neleží v zevnějších způsobech a tvárnostech, jakož domnívají se mnozí, zakládajíce ten rozdíl a tu různosť v způsobech a tvárnostech; a hle, lidé tito myslí a smýšlením nic neoddávají světu, jsouce v témž víru a neustálenosti myšlének, v nevěře, zmatku a nepokoji a bázlivosti jako všickni lidé. Zevnějšími způsoby, na oko a jakousi počestností liší se arciť od světa, ale srdcem a myslí jati jsou vazbami zemskými, nemajíce poklidu, kterýž jest od Boha, a nebeského pokoje Ducha v srdci svém, poněvadž nežádali těch statkův od Boha, aniž důvěřovali se, že by jich hodnými usouzeni býti mohli.
5. Nebo obnovou mysli, poklidem myšlének, milováním Krista a láskou nebeskou liší se nové stvoření křesťanův ode všech lidí tohoto světa. A proto stal se příchod Páně, aby těchto statků duchovních hodný učinil ty, ježto v pravdě věří v něj. Nevýslovná zajisté je sláva, krása a nebeské bohatství křesťanů, kteréž trudem a potem, zkoušením a zápasením se nabývá; ale všecko z Boží milosti. Neboť jestliže všickni lidé bývají žádostiví spatřiti krále zemského s jestliže každý příchozí do města královského touží spatřiti alespoň krásu jeho, anebo spanilosť oděvu, aneb lesk zlatohlavu, krásu a třpyt rozmanitých perel, sličnosť koruny a všeliký drahocenný skvost velebnosti jeho — ti arci, ježto jsou duchovní, těchto věcí si neváží, poněvadž jiné slávy nebeské a netělesné doznali a jinou krásou nevýslovnou jati jsou, jiného bohatství obdrželi, dle vnitřního člověka obcují a jiného ducha jsou účastni — když tedy lidé tohoto světa, majíce ducha světová, velmi žádostiví bývají na zemského krále se vší jeho slávou a nádherou podívati se; nebo čím vznešenější nad všecky jiné lidi je stránka jeho v těchto věcech na odiv ukázaných, tím více váží se za štěstí převzácné a věc veležádoucnou, alespoň spatřiti jej, a každý říká sám u sebe: O kéž by se i mně takovéto slávy a spanilosti a krásy dostalo, a blahoslaví onoho, jenž podobně jemu pozemský jest, týmž stra-

28       V. 6.   Čím více křesťana sláva nebeská; nelze jí dojíti bez boje,
stem podrobený a smrtelný, avšak pro tu dočasnou krásu a slávu žádosť jeho budí —
6. když tedy lidé tělesní tolik touží po slávě zemského krále: čím více jati jsou krásou a nevýslovnou slávou a nehynoucí spani-lostí a nepostihlým bohatstvím pravého a věčného krále Krista ti, jimžto ona krůpěj Ducha života Božího vkanula a jichžto srdce božskou láskou k nebeskému králi Kristu zranila; žádosť a tou-žebnosť po něm upoutala je, k němu již naskrze nesou se, jeho statků nevýslovných, jež Duchem nazírají, žádají býti účastni; pro něho všelikou krásu pozemskou, všelikou spanilosť, slávu, poklady a bohatství králův a vladařů zemských za nic považují; neboť krásou božskou raněni jsou a život nesmrtelnosti nebeské vkanul v duše jejich. A proto touží po lásce nebeského krále a u vroucí té žádosti jeho jedině před očima majíce, skrze něho všeliké lásky světské se sprošťují a všech úvazků zemských se zbavují, aby vždycky jen tuto jedinou touhu drželi v srdcích svých (a 1) žádné jiné nemísili s ní. Než málo jich jest, kdož dobře počavše i dobře skončiti se snaží, až na konec bez úhony kráčejí a sprostivše se vazeb všelikých jedině k jedinému Bohu lásku chovají. Mnozí zajisté kají se a mnozí nebeské milosti stávají se účastni a nebeskou láskou raněni bývají, ale pro vnitřní boje a zápasy, pro trudy a rozličné zkoušky nešlechetníkem nastrojené nejsouce stálí a rozmanitými žádostmi světskými jsouce zmítáni, protože by každý rád něco z tohoto světa miloval a všeliké lásky k němu zhostiti se nevolí, zůstali pohříženi v propasti tohoto světa pro nemužnosť vůle své, pro slabosť aneb bázeň aneb nějakou lásku pozemskou. Nebo kdož opravdově až na konec setrvati hodlá v obcování spa-sitedlném, nesmí jiné lásky a jiného milování ochotně připouštěti a mísiti s milováním nebeským, aby mu nepřekáželo u věcech duchovních a neobrátilo ho na cesty předešlé a on sám konečně nepřišel o život. Jako zajisté veliká a nevýslovná a nevypravitedlná jsou Boží zaslíbení: tak třeba i víry i naděje i prací i zápasů velikých i zkoušení mnohého. Neboť nic malého nejsou statky, jichž obdržeti doufá člověk po království nebeském toužící: spolu-kralovati žádáš s Kristem až na věky nekonečné a boje a trudy a zkoušení za krátké doby života tohoto nechtěl bys až do konce ochotně snášeti? an Kristus volá (Mat. 16, 24.): „Chce-li kdo za mnou přijíti, zapři sebe sám a beřiž kříž svůj každého dne s ra-

V. 6.   Sebe menší láska světská může býti příčinou záhuby věčné.       29
dosti a následujž mne"; a opět (Luk. 14, 26.): „Nemá-li kdo v nenávisti otce, matky, ženy, dítek, bratří, sester a ještě i života svého : nemůže býti mým učeníkem". Přemnozí však lidé žádají sice dojíti království a touží dosáhnouti života věčného, ale žíti v rozkošech svých a hověti jim, toho si neodpírají — spíše rovnají se člověku, an rozsévá zrno ničemné 1) — a nezapírajíce se, chtějí býti dědici života věčného, což nemožno jest.
Slovo Páně zajisté pravdivé jest. Neboť toliko ti bez úhony setrvají, kteří podle rozkazu Páně sebe úplně zapřeli, všeliké žádosti a úvazky, zpupnosti a zaneprázdnění tohoto světa si vzali v ošklivosť a jedině Pána majíce na očích příkazy jeho plniti žádají měrou takovou, že každý úmyslně odvrací se od té myšlénky, nechtíti dosáhnouti království opravdově, nechtíti zapírati sebe a milovati něco spolu s láskou řečenou, užíváním rozkoší a žádostí tohoto světa a nevzdáváním Kristu lásky všeliké, seč úmysl a vůle jest. Z jediného příkladu vyrozumějž mi všemu. Soudě soudí každý někdy a ví, že nemístno jest, co činiti hodlá; ale když to miluje a neodpírá tomu, bývá tím překonán. Z počátku zajisté vnitř v srdci povstává boj a zápas a všeho druhu vážení lásky k Bohu a lásky ke světu, pak vystupuje každý a soudí, jedná-li se náhodou o rozepři a spor s bratrem, řka sám u sebe: Mám říci? mám či nemám mluviti? a při tom pamětliv sice jest lásky k Bohu, ale o svou vlastní chválu dbá a sebe nezapírá. Avšak když by na vážkách srdce láska k světu a jeho tíže jen málo přetížila, ihned postupuje zlá řeč až po rty. Pak mysl nejinak než jako šípy napřahuje a metá na bližního, vysýlaje z vlastní vůle šípy potupných řečí na ochranu slávy své. A tak po tom řečmi potupnými dlouho metá šípy na bližního, až i po údech hřích se rozleje na úrazy někdy a rány, a údy po těle k vespolnému boji navádí; někdy až k vraždě, k usmrcení hotova jest žádosť člověka nešlechetného. Hle, odkud vznikla a jaký měla konec láska k slávě světské z vlastní vůle na vážkách srdce váhou přetížena. Neboť pro nezapírání sebe a částečné milování světa všecky ty nepříhodnosti stávají se. A tak mně rozuměj o každém hříchu a návyku zlém, ana nepravosť lichotí rozmyslu a svádí jej pozemskými žádostmi, klamem a rozkoší tělesnou. Tak všeliké dílo nepravosti dospívá, tak cizoložství a krádež, tak lakota a opilství, tak ziskuchtivost a schlouba, tak závisť a vládychtivosť a vůbec všeliký návyk zlý. Někdy snahy zdánlivě dobré uskutečňují se pro  slávu a chválu lidskou, což u Boha se rovná

1) Co odtud až na konec tohoto čísla následuje, v jediném toliko rukopise Berlínském (č. 16.) nachází se.

1) Zde text porušen a proto nedosti jasný.

30

V. 6.   Ďábel i snah zdánlivě dobrých zneužívá.

V. 6.   Všecko třeba opustiti, chce-li kdo zachovati duši svou; příklady.      31

nepravosti, krádeži a jiným hříchům — Bůh zajisté praví (Žalm 52,6.): „Rozptýlil kosti těch, kteří se lidem líbí" — tak že nešlechetník skutky zdánlivě dobrými poctu a službu si opatřiti volí. Neboť přeouskočný jest a ošemetný v žádostech světských. Neboť skrze nějakou lásku pozemskou a tělesnou, k nížto člověka vlastní vůle poutá, bývá od nepravosti podveden, aby mu povstal řetěz a pouto a břímě těžké, potápějící a rdousící jej za tohoto věku nepravosti, a nepřipouštějící, aby vyhrouznul a k Bohu se navrátil; protože cokoli si člověk z tohoto světa zamiloval, obtěžuje a ovládá mysl jeho a nepřipouští vyhrouznouti. Neboť na této váze, na tomto přezmenu, na této krokevnici nepravosti váží se a zkouší veškero pokolení lidské, pokolení křesťanů bydlících bucTsi v městech buďsi na horách aneb v samotách aneb na polích aneb na pouštích, protože vlastní vůlí klamán něco miluje a láska jeho někde upoutána jest a již není všecka k Bohu; neboť, ať příklad povím, jeden zamiloval si statky, jiný zlato a stříbro, jiný moudrosť světa znalou pro slávu lidskou, jiný zamiloval si panování, jiný slávu a česť lidskou, jiný prudkosť a hněv — neboť rychle vášni' vzdávaje se miluje ji — jiný nevčasné příhody, jiný závisť, jiný den co den pychá a hejří, jiný neprospěšnými úmysly bývá klamán, jiný učitelem zákona býti žádá pro slávu lidskou, jiný ve lhostejnosti a nedbalosti si libuje, jiného poutají oděv a sukno, jiný starostem pozemským se vzdává, jiný miluje spánek, veselý vtip aneb hanebné mluvení; a jakmile buď malým buď velkým poutem ke světu připoután jest, pouto to jej drží a vyhrouznouti mu nedá. Nebo ná-ruživosť, proti které člověk nebojuje srdnatě, tu miluje, a ta jej drží a obtěžuje a stává se mu závadou a řetězem, aby mysl jeho nenavrátila se k Bohu a nezalíbila se jemu a sloužíc jemu jedinému neujala království a nedosáhla života věčného. Nebo duše, která opravdově všecka k Pánu se nese, všecku lásku svou potahuje k němu a jedině k němu, seč jest, úmyslně se poutá a odtud pomoci milosti nabývá, sebe zapírá a žádostem mysli své nehoví, poněvadž klamavě s námi chodí skrze přítomné a vábné zlé, nébrž slovu Páně úplně se vzdává a všelikého úvazku zjevného se zbavuje, seč vůle jest, a Pánu veskrz se vzdává a tím během šťastně bude moci proniknouti bojem a trudem a tísní. Neboť kde milování, odtud pomoc a odtud také obtěžování; miluje-li člověk něco z tohoto světa, ihned jest mu to břemenem a poutem, ano ho táhne dolů a nedá mu vznésti se vzhůru k Bohu. Miluje-li však Pána a přikázaní jeho, odtud mu přichází pomoc *a ulehčení a snadná stávají se mu všecka přikázaní Páně tím, že lásku svou

chová k němu bez porušení, a vedou jej k dobrému, ba usnadňují a ulehčují všeliký boj a všecku tíseň, a pomocí Boží světem pohrdá i silami nepravosti, kteréž v něm duši strojí úklady a pouty žádostí rozmanitých v propasti tohoto světa ji vězní; a když takto svou věrou a pílí mnohou a pomocí shůry, kdež bylo milování jeho, z nich se vybavuje 1), za hodná souzen bývá věčného království, ježto vlastní vůlí svou opravdově miloval, a maje posilu od Pána života věčného nepo-zbývá. Abychom však zjevnými skutky dokázali, jak mnozí vlastní vůlí svou hynou a v moři pohrouženi bývají a v zajetí uvlečeni, půjčiž mi toho, že některý dům ohněm byl zapálen; kdo život svůj uchrániti chtěje, jakmile zapálení uznamenal, nah utekl opustiv vše a toliko život svůj uchrániti chtěje, tenť zachován byl. Jiný však chtěje odnésti některé náčiní aneb jiné věci vešel, aby je vynesl, a když se jich chopil, opanoval oheň dům a zachvátil jej uvnitř a upálil jej. Vidíš-li, že vlastní vůlí svou zahynul pro lásku, kterouž některé věci dočasně u sebe miloval? Podobně opět na moři lodníci vrazivše náhodou na místo příboje, tonuli; kdo shodiv oděv nah v moře se vrhl nechtěje uchrániti leč sebe a takto, když vlny zmítaly jím, na nich plová se udržel, že oděvem nebyl obtížen, tenť mohl projíti trpkým mořem a takto uchránil život svůj. Jiný pak chtěje zachrániti některý kus obleku svého domníval se, že by mohl plouti a probřísti s tím, co sebou vzal, a právě ty věci, které sebou vzal, stížily jej a ponořily v hloubi mořské, a zahynul pro nepatrný zisk, ani života svého neuchrániv. Vidíš-li, že vlastní vůlí svou zahynul? Půjč mi opět toho, že přichází po-věsť o nepřátelích. Tu jeden sotva že ji zaslechl, ihned na útěk se dal a bez odkladu nah odešel; jiný však nechtěje věřiti, že nepřítel přichází aneb chtěje něco z majetku svého zachovati a vzíti sebou, váhal utéci. I přišedše nepřátelé zajali jej, odvlekli do vlasti své nepřátelské a tam sloužiti za otroka přinutili jej. Vidíš-li, že vlastní vůlí svou pro nedbalosť, zbabělosť a milování nějaké do zajetí odvlečen jest? A tak i ti, kdož přikázaní Páně nedbají, sebe nezapírají a jedině Pána nemilují, nébrž pouty pozemskými samovolně svázáni jsou, když přijde oheň věčný, — ač zdají se býti zajatci ctnosti, jsou však skutečně spoutáni milováním tohoto světa — udusí se 2) a od trpkého moře nepravosti ponořeni jsou a zajetím nepřátelů, t. j. duchů nepravosti, zajati jsouce hynou. Chceš-li však z písem svatých,  Bohem nadšených,  poznati přímý
1)	Místo eksélésai, kteréž do vazby se nehodí, čteme akseilésas
2)	Místo katabuthésontai navrhujeme katasbethésontai
32.                     V. 6.   Tak učinil Job i Abraham.
směr lásky dokonalé ke Kristu, patř na Joba, kterak, všeho tak řka se zbavil, co měl: dítek, majetku, dobytku, otrokův a všeho jiného zboží, kterak všeho se zbaviv na útěk se dal a sebe zachoval, ba i sukni zanechal a hodil satanu, ani slovem se nerouhaje, ani v srdci, ani rty se neozývaje před Hospodinem, nébrž naopak dobrořečil Hospodinu řka (1, 21.): „Hospodin dal, Hospodin vzal; jak se Hospodinu líbilo, tak se stalo; buď jméno Hospodinovo pochváleno". Neboť ač zdálo se, že má statků velikých, když Hospodin jej zkoušel, ukázalo se, že nemá leč jediného Boha. Podobně i Abraham, když rozkázal mu Hospodin vyjíti ze země a příbuzenství a domu otce svého, ihned tak řka všecko opustil: vlasť, zemi, příbuzné, rodiče, a uposlechl slova Hospodinova; a když později mezi tím mnohé zkoušky mu nastávaly, ježto mu brzo žena byla odňata, brzo sám v cizině žije křivdy snášel, skrze všecky tyto zkoušky ukázalo se, že jediného Boha miluje nade všecko; konečně když skrze zaslíbení po mnoha letech syna dostal jednorozeného podle veliké toužebnosti své a vyzván byl, aby sám ochotně v oběť přinesl jej: tu sama sebe se odřekl a Opravdově zapřel; neboť obětováním syna jednorozence dokázal, že mimo Boha nic jiného nemiloval. Neboť když toho ochotně opustil, čím ochotněji by byl tak učinil, kdyby mu bylo bývalo rozkázáno, aby všecek ostatní majetek svůj opustil aneb ztrátu jedné věci po druhé trpěl. Vidíš-li přímý, z vůle pocházející směr lásky dokonalé ke Kristu? A tak i kdož těch věcí chtějí býti účastni, nesmějí mimo Boha nic milovati, aby když zkouška jim nastane, užiteční a hodni shledáni byli, zachovávajíce lásku svou ke Kristu dokonalou. Ti až na konec budou moci projíti, kteří zúmyslně vždy jediného Boha milovali a všeliké lásky světské se zhostili. Než velmi málo nalézá se těch, kdož takovou lásku ujavše, všelikým rozkošem a žádostem světským odpírají a nájezdy i pokušení ne-šlechetníkovy trpělivě snášejí. Či snad proto, že mnozí bředouce skrze řeky vodami uchváceni bývají, není těch, kdož by bahnitými řekami rozmanitých žádostí světských a rozličných pokušení duchů nepravosti neprobředli ? Či snad proto, že mnoho lodí na moři vlnami byvši pokryto utone, není těch, kteréž by proplouly a na vlnách pronikly a do přístavu pokojného se dostaly? Proto mnoho víry a shovívavosti, zápasu, trpělivosti a trudů, hladu a žízně po dobrém, bystrosti a neochabování, soudu a úvahy třeba za každé doby; většina zajisté bez boje, zápasu a potu království chce dojíti; což jest věcí nemožnou. Jakož tedy ve světě jdou lidé k některému bohatci do práce na žně aneb dílo jiné, aby opatřili si, čeho

V. 6.   Bez boje nelze vejíti do nebeského království.	            33
třeba na výživu svou; jsou pak také mezi nimi lidé nedbalí a leniví, neunavující se příliš a nepracující stejně s oněmi, a nic se nenamáhajíce a nic se neunavujíce ku prospěchu rodiny bohatcovy, chtějí míti stejnou mzdu s těmi, kteří statečně, čile a vší silou svou pracovali, jakoby byli dílo těchto vykonali: podobně když čítáme v písmech, kterak onen spravedlivec dobře zalíbil se Bohu, kterak přítelem a společníkem Božím se stal a všickni praotcové kterak přátely a dědici Božími se stali, jakých tísní snášeli, jakých věcí pro Boha trpěli, jak statečně bojovali a zápasili, blahoslavíme je a stejných darův a důstojností dojíti žádáme s nimi a toužíme vroucně dosáhnouti slavných darů těch, nedbajíce jich trudův a zápasů, jich tísní a strádání, a hodností jejich a důstojností, jakých u Boha si zasloužili, vroucně dojíti žádáme, ale jejich práce, namáhání a boje na se nebereme. Avšak pravím ti, že každý člověk, i smilníci i celníci i nespravedlivá žádají a touží snadně, bez práce a zápasů dojíti království; ale právě proto položena jsou u prostřed pokušení a zkoušky mnohé, tísně, zápasy a práce v potu tváře, aby zjeveno bylo, kdo opravdově až do smrti z úplného předsevzetí a vší síly své jedině Krista milují a nic jiného necení za hodno, aby spolu s láskou k němu po tom toužili. Proto také spravedlivě do království nebeského vcházejí, poněvadž zapírali sebe podle slova Páně a celý život svůj jedině Krista milovali; proto také svrchovanými dary nebeskými za svrchovanou lásku svou budou odměněni. Neboť v tísně a strádání, trpělivosť a víru zabalena jsou přislíbení a sláva a opětné dosažení statků nebeských, jako plod v semeni do země vsetém aneb na stromě štípeném a v hnoji a trusu rostoucím. A tehdy zjeveno bude, jak vzácného se jim dostalo oděvu, jaké slávy a mnohonásobného ovoce, jakož i apoštol dí (Sk. apošt. 14, 21.): „Skrze mnohá soužení můžeme vejíti do království nebeského", a Pán (Luk. 21, 19.): „V trpělivosti své vládli jste dušemi svými", a opět (Jan 16, 33.): „Na světě budete míti soužení". Nebo práce třeba a namáhání, střízlivosti a opatrnosti veliké, bystrosti a setrvalosti na modlitbách k Pánu, abychom mohli proniknouti žádostmi věcí pozemských, osidly a léčkami rozkoší, abychom mohli uniknouti bouří tohoto světa a nátisků duchů zlých, a dobře poznati, jakou bdělostí, jakým úsilím víry a lásky světcové nebeského pokladu, to jest moci Ducha v srdcích svých, odtud nabývali; a to byl závdavek království. Neboť blahoslavený apoštol Pavel jednaje o tomto pokladu nebeském, to jest o milosti Ducha, a mluvě o velikosti soužení, spolu pak ukazuje, co každý za to hledati) a čeho nabývati má, vece (II. Kor. 5,1.):

34	V. 7—9.  Jen bojem lze opatřiti si příbytek v nebesích.
„Víme  zajisté,  že pozemský-li  příbytek náš  zbořen bude,   máme stavení od Boha, příbytek ne rukou udělaný, věčný  v nebesích".
7.	A proto jeden každý povinen bojovati a všelikými cnostmi
snažiti se a věřiti, aby odtud onoho příbytku nabyl.   Nebo když
rozboří se příbytek těla tohoto, nemáme jiného  domu,  do něhož
by se duše naše přestěhovala.    „Leč", dokládá, „jestliže oblečeni,
ne nazí nalezeni budeme", to jest bez účastnosti a sloučení s Du-
chem svatým, v němž jedině duše věrná může odpočívati.   Pročež
i ti, již jsou v pravdě a moci křesťané, dobré mysli jsou a radují
se, když z toho těla vycházejí, poněvadž mají ten příbytek ne
rukou učiněný, kterýmž příbytkem jest přebývající v nich síla Ducha.
Když se tedy zboří tento příbytek  tělesný,  nestrachují se;  neboť
mají nebeské bydlo Ducha a onu slávu nezmařitelnou, kterážto
sláva v den z mrtvých vstání vzdělá a oslaví i příbytek těla, jakož
dí apoštol (Řím. 8, 11.): „Ten, kterýž vzkřísil Krista z mrtvých,
obživí též smrtelná těla naše pro přebývajícího v nás Ducha svého";
a opět (II. Kor. 4,10,): „Aby i život Ježíšův zjevil se v smrtelném
těle našem", „i (t. 5, 4.) aby", dí, „pohlceno bylo to, co smrtel-
ného jest, od života".
8.	Zápasme   tedy a usilujme  skrze víru a ctné  obcování,
abychom   odtud  nabyli   obleku onoho,   bychom obleknuvše toto
tělo nebyli nalezeni nazí a nemající toho, co by v onen den oslavilo
tělo  naše.   Nebo každý  tou  měrou,  jak  věrou  a snažností   za
hodná usouzen byl státi se účastným Ducha svatého, bude v onen
den i na těle svém oslaven.   Nebo poklad, jehož sobě duše nyní
vnitř nastřádala, ten potom i zevně na těle objeví se a ukáže,
rovně tak jako i stromové, když zimu byli přestáli a nevidomá
síla působením slunce a povětří je byla ohřála, zevnitř pučí a vy
rážejí jakoby svůj oděv lupení, květ a ovoce;  a rovněž tak tímž
časem i květ trav ze vnitř, z lůna země vychází a země jím  se
okrývá a odívá a tráva jest jako  ty lilie,  o nichž  pověděl Pán
(Mat. 6, 29.), „že ani Šalomoun ve vší slávě své nebyl tak oděn,
jako jedna z nich". Všecky tyto věci jsou zajisté náznaky, obrazy
a podobenství křesťanů při z mrtvých vstání.
9.	Proto také všem dušem   Boha milujícím, to jest všem
pravým  křesťanům,   měsíc  první jest   Xanthikus 1), kterýž slově
April, neboť označuje den z mrtvých vstání, kdežto mocí slunce
spravedlnosti ze vnitř vzchází sláva Ducha svatého, kteráž  těla
1) Ksanthikos, název měsíce makedonského, jenž se rovná našemu dubnu; v měsíci tom příroda již probudila se ze spánku zimního a novým rouchem oděla se.

V. 10. 11.   Zárodkem slavného z mrtvých vstání jest bohomyslnosť.      35
svatých obhaluje a chrání; a slávu tu měli u vnitř ukrytu v duších svých. Nebo co člověk má nyní, tehda i na těle jeho zevnitř vystoupí. Tento, pravím, první jest měsíc mezi měsíci ročními, ten všemu stvoření přináší potěšení, ten otvíraje zemi odívá holé stromy, ten všem živokům přináší radosť, ten všem jeví veselí, ten jest křesťanům první Xanthikus, to jest doba z mrtvých vstání, kdež oslavena budou těla jejich působením toho světla nevýslovného, ježto již nyní v nich jest, to jest působením Ducha, ježto bude jim pak oděvem, pokrmem, nápojem, plesáním, radostí, poklidem, okrasou, životem věčným; nebo Duch Boží, jehož od této již doby přijímati hodni byli usouzeni, bude jim tehda krásou jasnosti a spanilosti nebeské.
10.	O! kterak tedy každý z nás povinen jest věřiti a bojo-
vati a u všelikém ctném obcování přičiňovati se a setrvati v naději
a trpělivosti mnohé, aby nyní hodným uznán byl, dojíti této moci
nebeské a slávy Ducha svatého u vnitř v duši své, bychom  pak,
když rozruší se těla naše, měli,   co by obléklo a obživilo  nás!
„Jestliže", dí (apoštol II. Kor. 5, 3.) oblečeni, ne nazí nalezeni
budeme", a (Řím. 8, 11.):  „Obživí smrtelná těla naše pro přebý-
vajícího v nás Ducha svého".   Neboť blahoslavený Mojžíš slávou
Ducha,   kteráž  se rozlévala na tváři jeho,  tak že na ni nižádný
patřiti nemohl, ukázal náznak toho, jak oslavena budou při vzkří-
šení spravedlivých těla svatých;  a slávu tu již od nynějška míti
v sobě u vnitřním člověku,  hodný souzeny bývají duše svatých a
věrných.   „Neboť my", vece (apoštol II. Kor. 3, 18.), „my všichni
tváří odkrytou", to jest člověkem vnitřním, „slávu Páně spatřujeme
v týž obraz proměněni bývajíce od slávy v slávu";  a rovněž také
[Mojžíš], jakož psáno jest (II. Mojž. 34, 28.), „čtyřicet dní a čty-
řicet nocí chleba nejedl a vody nepil".   Již pak nelze, aby přiro-
zenosť tělesná žila tak dlouho bez potravy, kdyby se jí jiné du-
chovní potravy nedostávalo, jaké již nyní duše svatých působením
Ducha nevidomě požívají.
11.	Tak tedy blahoslavený Mojžíš dvojím  náznakem ukázal,
jaké slávy dostane se pravým křesťanům při jejich vzkříšení, slávy
totiž,  světlosti a nadsmyslného pokrmu Ducha, jakého skrytě již
nyní sobě zasloužili. Pročež i tehdy na těle jejich se zjeví; neboť,
jak řečeno, tatáž sláva, kterouž chovají svatí v duších svých již
v tomto životě, obhalí a oděje i nahá těla jejich a vzchytne je do
nebes, a potom již tělem i duší na věky budeme odpočívati s Pánem
v království jeho. Nebo když Adama Bůh stvořil, neučinil mu tě
lesné perutě jako ptactvu, ale připravil mu křídla Ducha svatého,

36     V. 12. Budiž jí pilen co nejvíce.  VI. 1. Při modlení varuj se křiká.
totiž ta, kteráž mu dáti chce při z mrtvých vstání,  aby  ho vyzdvihla a zanesla tam, kam by se Duchu líbilo; a křídla ta zasluhují  si duše svatých  již nyní myslí k nebeským  myšlénkám se vznášejíce. A tak tedy mají křesťané jiný svět, jiný stůl, jiný oděv, jiné požitky, jinou společnosť a jiná smýšlení a jsou tudíž jiných lidí výtečnější. Moc pak těchto věcí uvnitř v duších svých zasluhují sobě působením Ducha svatého, a proto také budou i těla jejich při z mrtvých vstání hodná uznána těch věčných statků Ducha a oblečena budou v tu slávu, kteréž duše jejich již nyní předkem okoušely: 12. A protož  jedenkaždý z nás povinen  bojovati,  usilovati a přičiňovati se u všeliké ctnosti, věřiti a prositi Pána, aby člověk vnitřní již od nynějška byl účasten té slávy, aby duše účastná byla té svatosti Ducha, abychom očistivše se od kalu hříšnosti při vzkříšení měli, co by vstávající těla naše nahá odělo,  nesličnosf jejich zahalilo, obživilo a v království nebeském věčného pokoje jim zjednalo.    Neboť Kristus sestoupí s nebes a vzkřísí všeliké potomstvo Adamovo, ježto od počátku světa bylo zesnulo, jak o tom písmo svědčí (Mat. 25, 31. n.).   I rozdělí a rozestaví je na dvě strany, a ty, kteří budou míti jeho znamení, to jest pečeť Ducha, ty jakožto své přivolá a na pravici postaví; neboť, vece (Jan 10, 27.): „Ovce moje slyší hlas můj", a (t. v. 14.): „Známť své a znají mne mé".   A pak oblečena budou těla jejich slávou božskou pro jejich skutky dobré a naplněna budou slávou Ducha, kterouž již od nynějška   měli v duších  svých.   A takto  ozářeni  světlem  božským a uchváceni do nebes vstříc Pánu ostávati budeme s Pánem, jakož psáno jest (I. Sol. 4, 16. 17.), na vždy a kralovati s ním společně po neskonalé věky věkův.   Amen.
Homilie VI.
Jak náleží modliti se.
1. Modli se tiše a bez křiku; 2. tak toho žádá Bůh; 3. modli se pozorně odháněje myšlénky cizí a 4. vzděláš i jiné modlitbou svou, sám pak dojdeš království nebeského.   5.  Jak rozuměti máme tomu,  co písmo praví o trůnu, 6. o dvanácti stolicích soudních a 7. o korunách?
1. Ti, kdož přistupují k Pánu, mají konati modlitby své u veliké tichosti, klidnosti a spořádanosti a nikoli křikem neslušným a zmateným, nýbrž úsilím srdce a střízlivostí myšlének oddávati se Pánu.  Nic jinak než jako když někdo nemocen jsa má na těle

VI. 2. 3.   Tak toho žádá Bůh ; modlí se pozorně.                37
býti pálen a řezán, bolesť způsobenou statečně a trpělivě snáší, bez křiku a bez hřmotu, sám sebe přemáhaje. Ale jiní na touž nemoc trpíce při žehnuti a říznutí dají se v křik neslušný, ana bolesť jedna při tom, kdo křičí i kdo nekřičí, kdo lomozí i kdo klidně se chová. A tak jsou někteří, jenž octnuvše se v soužení a strasti, klidně je snášejí bez hluku, přemáhajíce mysl svou rozmyslem. Jiní pak v témž útisku vedou si netrpělivě a modlí se s křikem a hřmotem, až i na pohoršení těch, kdož je slyší. Jiní pak, ač nejsouce žádným neduhem obtíženi, vydávají se v nemírné křičení, buďto na okázku aneb za zvláštním obyčejem svým, jakoby se tudy Bohu zalíbiti mohli.
2.	Ale na služebníka Božího nesluší takováto nezřízenosť;
nýbrž má si počínati tiše a moudře, jakož řekl prorok (Is. 66, 2.):
„Na koho vzezřím, leč na mírného a tichého a třesoucího se před
mými řečmi?"   A u Mojžíše a Eliáše shledáváme, že když dostalo
se jim zjevení za velkého průvodu trub a živlů, kterýž před ve-
lebností Hospodinovou  předcházel,  v tom ve všem  rozeznáno a
zjeveno bylo příští Hospodinovo, ano se udalo v pokoji, tichosti a
klidu.    „Ejhle",   dí písmo (III. Král.   19,   12.),   „hučení tichého
větříka", a v tom byl Hospodin.   Tudíž ukazuje se, že odpočinutí
Páně je v míru a pořádku.   Zajisté jaký základ člověk položí a
jak si vede z počátku,  v tom i ostává až na konec.   I počal-li
konati modlení hlasem vysokým a naříkávým, zachová ten obyčej
až na konec. Poněvadž však Pán je lidumilný, stává se, že i tako-
vému uděluje pomoci.   Ti tedy milostí Boží jsouce puzeni až na
konec způsobu toho se přidržují; my však vidíme, že takýto způ-
sob modlení nevzdělancům sluší, ježto i jiným jsou k pohoršení a
sami v modlení se matou.
3.	Pravý pak základ modlení jest ten, aby člověk pozor dával
na myšlénky své a ve všeliké tichosti a klidnosti konal modlitby
své bez pohoršení ostatních.   Nebo takový, když nabuda milosti
Boží a dokonalosti, v tichosti setrvá až na konec, množství více
vzdělá. „Neboť není Bůh milovník nepořádku, ale pokoje" (I. Kor.
14, 33.). Kdo křičí na modlitbách, podobni jsou zajisté nabadačům
veslářův a nemohou modliti se všude dle libosti své, ne ve chrá-
mích, ani na ulicích,  leda snad na  pustinách.   Ti však, kteří se
modlí v tichosti, všechny na všech místech vzdělávají. Nebo třeba
všeliký ten zápas  člověka konati v myšlénkách a vytínati vůkol
všecek les myšlení nepravých, třeba sama sebe doháněti k Bohu
a nepovolovati namanujícím se myšlénkám, nébrž any rozbíhají
se  sbírati je  a  rozeznávati  přirozené   ode  zlých.    S  duší,  ana

38     VI. 4—6. Modlitba má vzděláv. i jiné; o trůnu a soudních stol. v písmě.
poddána jest hříšnosti, zajisté jest tak, jakoby někde na hoře veliký byl les aneb ve vodě bylo roky ti aneb vůbec husté trní a křoví. Kdo tedy místem tím projíti chce, tomu rozestírati jest ruce a pracně a namáhavě obkličující toto houští odstrkovati. A takhle i les myšlének moci protivné leží okolo duše. Pročež veliké třeba bedlivosti a pozornosti, aby člověk rozeznával myšlénky cizí, od moci nepřátelské pocházející.
4.	Nejeden zajisté spoléhaje na svou   vlastní sílu mní, že
o své moci vytne ty hory vůkol obkličující jej. Jiný pak klidně a
rozšafně si vede myslí svou a bez velikého namáhání dílo  své
spíše dokonává nežli onen.   A tak i na modlitbách  někteří vydá-
vají se v neslušné křičení, jakoby na svou tělesnou sílu spoléhajíce;
ti neznají přeludy a podvody svých myšlének, alebrž domnívají se,
že svou mocí činí dílo  dokonalé.   Jiní však majíce pozor na svá
myšlení všecek ten zápas uvnitř provádějí.   Ti při svém důmyslu
a rozsudku mohou šťastně konati dílo své a zapuzovati myšlénky
vzpírající se a kráčeti dle vůle Páně.   Nalézáme pak u apoštola,
že mu ten, kdož jiného vzdělává, větším sluje, neboť vece (I. Kor.
14,4.): „Kdo mluví jazyky, sám sebevzdělává; ale kdo prorokuje,
vzdělává církev;  kdo pak prorokuje,  větší jest toho, jenž mluví
jazyky". A proto každý raději hleď, aby vzdělával i jiné, a uznán
bude za hodná království Božího.
5.	Otázka.   Poněvadž někteří praví, že trůnové a koruny
tvorové jsou a ne duchové 1), jak máme tomu rozuměti ?
Odpověď. Trůn božství je mysl naše a zase trůn mysli božství jest Duch. Avšak podobně i satan i mocnosti a knížata temnosti od přestoupení zákona usadili se v srdci a mysli a těle Adamově jakoby na trůně svém. Proto tedy přišel Pán a přijal tělo z Panny. Nebo kdyby byl v pouhém božství sestoupiti ráčil, kdo by byl mohl snésti? Než on nástrojem těla k lidem mluvil. Proto tedy duchy nešlechetnosti, kteříž usadili se v těle, svrhl s trůnu myšlének a zámyslů, v nichž působili; a tak očistil Pán svědomí a mysl, myšlénky i tělo trůnem sobě učinil.
6.	Otázka.   Což  pak  to jest,   co  praví  (Mat.   19,   28.):
„Budete seděti na dvanácti stolicích soudíce dvanáctero  pokolení
israelské" ?
Odpověď. Nalézáme, že se to naplnilo na zemi, když Pán na nebe vstoupil. Poslal zajisté Ducha Utěšitele na dvanáct apoštolův a moc svatou, ana přišedši rozbila stan u nich a na trůnech
1) T. j. věci hmotné a neduchovné.

VI. 7. O korunách nebeských. VIL 1. Jak nesmírně Bůh člověka miluje.      39
myslí jejich usadila se. Poněvadž pak ti, kteří tu byli přítomni, pravili, že jsou opojeni sladkým vínem, tedy jal se Petr souditi je a pravil o Ježíši (Sk. ap. 2, 23.): „Muže mocného v řečech i zázracích vy ukřižovali jste, pověsivše ho na dřevě". A hle! tuto on divy činí, trhá kameny hrobové a křísí mrtvé; nebo psáno jest (Joel 2, 28.): „Ve dnech posledních vyleji z Ducha svého na všeliké tělo a prorokovati budou synové vaši i dcery vaše". Na pokání tedy dali se mnozí Petrem jsouce poučeni, tak že stal se tu svět nový Bohem vyvolený.
7. Tu vidíš, jak zjevil se začátek soudu. Nový zajisté svět zjevil se tu; neboť zde dána jim moc zasednouti ve světě tom a souditi. Ač ovšem teprv za příchodu Páně při vzkříšení mrtvých zasednou a souditi budou, předse již nyní se tak děje, ježto Duch svatý na trůnech myslí jejich zasednul. Ale ani koruny, jichž dostane se křesťanům v onom životě, nejsou tvorové, a kdo tak praví, zle praví; nébrž ty věci značí ducha proměněného. Co dí apoštol Pavel o Jerusalemě nebeském (Gal. 4, 26.)? „Totě matka všech nás, a my souhlasíme s ní". Co se pak oděvu týče, který nosí křesťané, patrno, že sám Duch odívá je ve jméno Otce i Syna i Ducha svatého na věky.   Amen.
Homilie VII.
0	Kristově lásce k lidem a některých věcech souvislých.
1. Jak nesmírně Bůh člověka miluje.  2. Zdali Bůh i tam přítomen kde satan. 3. Kterak  rozeznati lze ouskoky  ďáblovy a cesty milosti.   4. Kterak klesají
1	ti, v nichž milost Boží působí.   5—7. Lze-li duši spatřiti.   8. Zdali mysl od
duše se liší,
1. Kdyby někdo vešel v obydlí královské a spatřil tam vyobrazení dějin a krásu všelikou, tu poklady nastřádané a jinde věci jiné, a kdyby stoloval s králem a předloženy mu byly pokrmy a nápoje nejsladší a všelijak díváním na takové krásoty se utěšil, ale po té odtud byl odvlečen, na místa smrdutá byl odveden a tam shledán; aneb kdyby panna sličná, moudrá a nad jiné všecky bohatá vzala sobě člověka chudobného, rodu nízkého, podoby škaredé a v hadry oděného, a svlékla jej ze šatů špinavých a oděla by jej v roucho královské a vložila mu na hlavu korunu a za chotě by ho pojala: zdali by konečně žebrák onen nad tím neustrnul a neřekl: Mně,   člověku ubohému,   nuznému, sprostému a

40     VII. 2—4. Bůh a satan, milost B. a ouskoky dábl.; i v milosti hřešiti lze.
opovrženému takové společnice se dostalo! A tak hle i Bůh ke člověku ubohému a bídnému se zachoval. Dal mu okusiti jiného světa, jiného pokrmu přesladkého; ukázal mu slávu a krásu královskou, nevýslovnou, nebeskou. A kdo onyno věci duchovní k věcem tohoto světa přirovná, hledě k pokladům nebeským, opovrhne snadno vším, buď že krále vidí aneb velmože aneb mudrce. Neboť když Bůh láska jest, přijal on nebeský a božský oheň Kristův, v něm odpočívá, jím se veselí a tam jest upoután.
2.	Otázka.   Je-li pak satan   s Bohem,  buď si ve vzduchu,
buď si v lidech?
Odpověď. Jestliže slunce toto, ač tvorem jsouc, když svítí na místa bahnitá, nic tím netrpí: čím více božství, když satanu je přítomno, nebere tím nižádné úhony, ni poskvrny. Bůh pak zlé, aby bylo, připustil k cvičení lidí; avšak zlé zatemněno jest a zaslepeno a činnosti a jemnosti Boží nemůže spatřiti. Praví-li však kdo, místo své vlastní satan že má a podobně i Bůh, ten také obmezuje Boha až po to místo, kde přebývá nešlechetník ten. Ale kterak říkáme, že jest dobro svrchované a nepojaté, že všecko v sobě drží a že dobré ničím zlým nemůže býti pokáleno ? Či snad nebesa, slunce, hory proto, že v Bohu jsou a skrze něho trvají, i ony samy Bohem jsou? Tvorové dle řádu svého stvořeni jsou a Tvůrce všem tvorům svým přítomný jest Bůh.
3.	Otázka.   Poněvadž nepravosť v anděla světla se přetva-
řuje a milosti se podobá, kterak asi sezná člověk ouskoky ďáblovy
a jak pochopí a rozezná je od cest milosti?
Odpověď. Co pochází od milosti, drží v sobě potěšení, drží pokoj, drží pravdu. Sama pak pravda dohání člověka hledati pravdu; způsoby pak hříchu zmateny jsou, aniž je při nich lásky a utěšení Božího. Neboť jako čekanka podobna je locice, — onano sice je trpká, tato sladká — tak i v milosti je podobnosť pravdy, a jest ona sama podstata pravdy. Jako při slunci rozeznati lze lesk a potom sám okruh jeho, a jinak září lesk a jinak světlo v okruhu; a dejme tomu, že svítilna svítí v domě: jiný jest lesk všude svítící a jiné jest světlo v samé svítilně, jasnější totiž a světlejší: podobně jest i s milostí; když člověk zdaleka jakoby vidění nějaká pozoruje její účinky, raduje se z nich, ale jiným se stává, když moc Boží vchází v něj, drží údy i srdce jeho a mysl jeho jímá v milování Boha. Když Petra jali a do žaláře uvrhli a když tam byl uzavřen, přišel anděl a zlámav okovy jeho odtud jej vyvedl, on pak jsa jakoby u vytržení, domníval se, že by bylo vidění.
4.	Otázka. Ale kterak klesají ti, v nichž milosť Boží působí?

41
VII 5—8.   Lze-li duši spatřiti a jak se mysl liší od duše.
Odpověď. I samy myšlénky čiré ve vlastní přirozenosti upadají a klesají. Neboť začíná člověk vynášeti se, posuzovati a říkati: Ty hříšník jsi, sebe však pokládati za spravedlivého. Či nevíš, co dí Pavel (II. Kor. 12, 7.): „Dán jest mi osten tělu, anděl satanův, aby mne poličkoval", abych se nevynášel. Neboť i čirá přirozenost ráda se vynáší.
5.	Otázka. Lze-li světlem [ducha] spatřiti duši svou1), po-
něvadž někteří popírajíce zjevení řkou, že [rozumovým] poznáváním
a postřehováním děje se vidění?
Odpověď. Jeť postřehování, jeť vidění a jest osvícení. Komu se dostává osvícení, ten nad toho jest, jenž toliko postřehuje; nebo osvícena jest mysl jeho a většího dostalo se mu údělu nežli tomu, kdo jen postřehuje, jelikož spatřuje při sobě jakousi jistotu těch vidění. Ale zcela jiného druhu jest zjevení, když věci vznešené a tajemství Boží duši se zjevují.
6.	Otázka. Může-li kdo skrze zjevení a osvícení Boží viděti
duši svou?
Odpověď. Jako tyto oči vidí slunce, tak i ti, kdož osvíceni jsou, spatřují obraz duše, ale jen málo křesťanů vidí ji.
7.	Otázka. Má-li duše jakou podobu?
Odpověď. Má obraz i tvar podobající se andělu. Neboť jako andělé mají tvar i obraz, a jako má obraz člověk zevnější, tak má i vnitřní obraz andělu a zevnějšímu člověku podobný2).
8.	Otázka. Zdali něco jiného jest mysl a něco jiného duše?
Odpověď. Jako články těla, ač mnohé jsou, šlovou člověk jeden, tak i oudů duše mnoho jest: mysl, svědomí, vůle, myšlénky obviňující a obhajující; ale tito všichni spolu víží se v souhrn jeden, a oudové činí duši, člověka vnitřního. Jakož pak oči tělesné zdaleka spatřují trní, srazy a jámy: tak i mysl, bdělá jsouc, předkem spatřuje ouskoky a nástrahy moci protivnické a chrání duši, jsouc okem duše. Chválu tedy vzdejme Otci, Synu i Duchu svatému po věky věkův.   Amen.
1) Viz poznámku IV. 9. 2) Viz touž poznámku.

42.                                        VIII. 1—3.   Rozkoše modlitby.
Homilie VIII.
Co působí milost Boží v tom, jenž nábožně se modlí.
1. Jakých rozkoší dostává se křesťanu při modlitbě; 2—3. avšak rozkoše ty netrvají bez úbytu, 4. což také bývá s prospěchem. 5. Hřích ještě přidržuje se člověka i sebe dokonalejšího. 6. Jakých účinků milosti Boží na sobě zkusil
sv. Makarius.
1.	Někdo hodlá pokloniti se Bohu, a ihned srdce jeho plní
se účinkem božským a duše jeho kochá se s Pánem jako s ženichem
dle řeči Isaiáše proroka řkoucího (62, 5.): „Jako raduje se ženich
z nevěsty, tak radovati se bude z tebe Hospodin".   I to přihází
se, že když člověk, jenž byl za celý den zaneprázdněn, na jednu
hodinu oddá se modlitbě, vnitřní člověk uchvácen bývá v modlení,
v neskončenou hlubinu onoho věku u veliké slasti, tak že mysl
jeho všecka jako v oblaka vytržena a tam vzchycena zde cizincuje;
tak že v tu chvíli zapomínají myšlénky jeho  na všecky  starosti
pozemské, ježto naplněny jsou a jaty předměty božskými a nebe
skými, neskončenými a nepochopitelnými, předměty zázračnými, jež
ústy lidskými vypraviti  nelze; tak že v tu dobu prosí, řka: Kýž
duše má spolu s modlitbou může odebrati se.
2.	Otázka. Může-li člověk pokaždé vniknouti v předměty ty?
Odpověď. Milost arci je při člověku bez přestání, jest v něm
vkořeněna a prosákla ho jako kvas Boží hned od útlého mládí, ba byla mu jakoby přirozená a přivštípena, jsouc totiž s ním jakoby jedna a táž podstata1); rozmanitě však, jak se jí s prospěchem býti vidí, spravuje člověka. Druhdy oheň více roznítí se a plápolá, druhdy je jakoby mdlejší a mírnější; i samo to světlo někdy plněji hoří a svítí, někdy zase pohasíná a potuchnává. A tak i tato svíce [milosti Boží], ač hoří a svítí stále, když více rozjasní se, opojem lásky Boží mocněji svítí a opět dle jakéhosi řádu, jakkoli je při člověku, vydává světlo temnější.
3.	Ale některým  mocí  toho   světla znamení kříže zjevilo se
a utkvělo u vnitřním člověku; jindy zase člověk při modlitbě byl
jakoby u vytržení, jakoby stál v chrámě u oltáře a tam mu podá
vány byly tři chleby zakvašené olejem, jichž, čím více z nich jedl,
tím více přibývalo a rostlo; někdy zase [objevilo se to světlo mi-
losti  Boží] jako  roucho  skvělé,   jakéhož  na  zemi  není  pro věk
tento, aniž rukou lidskou vyrobeno býti může.   Jako  když Pán

VIII. 4. 5. Nejsou stálé, což také s prosp.; hřích i dokonal, se přidržuje. 43
vstoupil s Janem a Petrem na horu a proměnil roucha svá a jako blesk jasná učinil je (Mat. 17, 2. Mar. 9, 3.), takové bylo roucho ono, až člověk, když z něho zase svlečen byl, užasl se a náramně se podivil. Jindy zase totéž světlo v srdci svítící otevřelo světlo vnitrnější, hlubší a skryté, tak že celý člověk ponořen byv v tu sladkosť a to rozjímání již sebe mocen není, alebrž jest v tomto světě jako pošetilý a cizinec pro přehojnou lásku a slasť a skrytá tajemství1); tak že člověk za chvíle takové úplné nabyv svobody dostihuje stupňů dokonalosti a jest cist a prázden hříchu. Ale potom milosť ustranila se a nastoupila přístěra moci protivné; avšak předse nějak z části svítí, a člověk stojí na prvním stupni pod dokonalostí.
4.	Ať povím příklad.   Někdo by  dvanáct stupňů vstupovati
měl, až by dospěl k dokonalosti.   Někdy šťastně dostoupil až do
té výše a vešel v dokonalost; pak milosť opět popouští, i sestoupí
o stupeň níž a stane na stupni jedenáctém. Někdo však jsa v mi-
losti bohat, ostane dnem a nocí stále na stupni dokonalosti osvo-
bozen a cist,  ustavičně jat a u vytržení.   Kdyby však ty věci
zázračné, co ukázáno jich člověku a co jich okoušel, ustavičně při
něm ostávaly, nehodil by se ani k službě slova ani k snášení něja-
kého břemene, ano nemohl by ani slyšeti, ani o nahodilou potřebu
svou, ani o potřebu zítřejšího dne se starati, nýbrž jen seděti
v některém koutě u vytržení a opojení. A proto tento stupeň do-
konalosti nebyl udělen  [pro vždy],  aby člověk pro péči o bratry
a pro službu slova pochvíli míti mohl.   Avšak mezizdí hradby 2)
rozbořeno a smrč přemožena jest.
5.	I má se s tou věcí takto: Jako moc jakási temná přiléhá
a lehounce jako vzduch hustý místo kryje, byť i lampa vždycky ho-
řela a svítila: tak i při tomto [duchovním] světle bývá jakási přístěra.
Protož i takový člověk vyznává, že není dokonalý, aniž zcela hří-
chu prost, tak že někdy praví: rozbořeno a rozkopáno jest mezi
zdí hradby, a jindy: v některé části není rozbořeno aniž na vždy.
Neboť druhdy milosť člověka více rozněcuje, povzbuzuje a potěšuje,
ale jindy zase ustupuje a zasmušuje se, jak sama člověku pro-
spěšno býti uznává. Kdo však za této časnosti dospěl k dokonalosti
svrchované a užil a okusil věku onoho?   Já zajisté ještě ani jedi-
ného neviděl jsem člověka  křesťana  úplně  dokonalého  aneb  svo-
bodného ; nýbrž byť i který odpočinul v milosti a vnikl v tajemství
4.	

4.	
1) Srovn. Jan I, 8.

1) Viz toho příklady v životě sv. Terezie a jiných. 2) T. j. hřích, dělící člověka od věčného života.

44     VIII. 6. Dokonalost sv. Makaria.   IX. 1. Tajemný jsou cesty milosti B.
a zjevení, jakož i hojnou rozkoš milosti, hřích předse ještě přidržuje se ho. Takoví pro přehojnou milosť a pro světlo, kteréž v nich jest, domnívají se, že by již byli svobodní a dokonalí nezkušeností jsouce zklamáni; já však ani jednoho zcela svobodného jsem neuzřel; neboť i já sám jsem druhdy z části k onomu stupni dospěl a zvěděl a poznal jsem, že není člověka dokonalého.
6. Otázka. Pověz nám, na jakém stupni ty stojíš?
Odpověď. Po znamení kříže nyní milost Boží tak účinkuje a všecky údy i srdce tak spokojuje, že duše pro veliké potěšení zdá se býti jako dítko nevinné a že již člověk neodsuzuje ani žida ani pohana, ani hříšníka ani světáka, ale vnitřní člověk hledí na všecky okem čistým, těší se ze všeho světa a volí v úctě míti a milovati pohany a židy. Jinou dobou zase jakožto syn králův tak důvěřuje synu Božímu jakožto otci a tu otvírají se mu dvéře, v něž on vchází tu do příbytků mnohých (Jan 14, 2.); a čím jde dále, tím více se jich před ním poměrně otvírá od sta příbytků sto jiných a tu on bohatne; a čím více bohatne, tím více nových divů se mu zjevuje a takové věci se mu jako synu a dědici svěřují, jež nelze přirozenosti lidské vypraviti, aniž ústy a jazykem zevrubně vyložiti. Sláva Bohu! Amen.
Homilie IX.
O tajemných cestách milosti Boží a čeho křesťanům za tou příčinou činiti náleží.
I.	Milosť Boží tajemnou cestou zkouší a vede křesťana; 2. tak bylo již s Jo-
sefem  Aegyptským,  3.  Davidem,  4.  Mojžíšem,  5. Abrahamem,   6. Noemem.
7.	Kdo věrným se osvědčil,   nabude   synovství Ducha sv. a statků nebeských,
8.	pohrdne světem a statky jeho   a  9. jedině láskou  ke Kristu   hořeti bude.
10. Statků  těch  nedostane   se   tomu,   kdo   by   vazeb   světských se nezhostil,
II.	aniž duše unikne temnosti duchů zlých, neoddá-li se všecka v službu Kri-
stovu.   12. Ale duše taková všeho milování  hodná jest.   13. Nuže bojujme a
trpělivě  snášejme  zkoušky  uložené,  abychom jednou s Kristem radovali se
věčně.
1. Duchovní působení milosti Boží v duši děje se s velikou shovívavostí a moudrostí podle tajemné povahy mysli lidské a za dlouholetého vytrvalého boje člověka samého. Pak teprv jeví se dokonalé dílo milosti při něm, když svobodná vůle jeho po dlouhém zkoušení Duchu líbeznou se osvědčila a když  po  dlouhou

IX. 2—5. To jeví se v životě Josefově, Davidově, Mojžíšově, Abrahamově.     45
dobu vytrvalosť svou na jevo  dává.   Že tomu tak jest, z písem Bohem nadšených ukažmež na příkladech zřejmě patrných.
2.	Co zde pravím, ukazuje se v příběhu Josefově. Za jaké teprv
časy a doby vykonal se na něm  úradek Boží předkem  uložený
a vyplnila  se jeho vidění!   A jakými trudy a strastmi a tísněmi
dříve zkoušen jsa všecko to statečně přetrpěl!   A teprv, když ve
skrze zkoušen byv věrným sluhou Božím se  osvědčil,   tu teprv
stal se králem Egyptu a živil rod svůj  a naplnilo  se proroctví
věcí neviděných a úradek Boží, kterýž dlouhá léta dříve a mnohým
řízením předoznámen byl.
3.	Taktéž bylo i s Davidem. Bůh pomazal jej na krále skrze
proroka Samuela; ale pomazán byv, utíkati musil, an ho Saul stíhal
hledaje zabiti ho. I kdež tu bylo pomazání, kde zaslíbení, o němž
se zdálo,  že skoro se splní ?  Neboť krátce po pomazání hrozně
soužen byl, i bylo mu plahočiti se po poušti a druhdy až i toho
chleba potřeben byl a k cizím národům utíkal se  pro úklad, jejž
strojil naň Saul:  toho, jejž na krále pomazal, toho Bůh takovými
sevřel útisky. Dlouhým pak časem jsa zkoušen a tísněn a osvědčen,
shovívavě a jedině v Boha se důvěřuje takto u víře se utvrzoval:
Co Bůh skrze pomazání prorokovo učinil mně a čeho se mi dostati
má podle slova jeho, to zajisté stane se. A po dlouhém shovívání
konečně naplnila se vůle Boží a David po mnohých zkouškách
kraloval. Tenkráte zjevilo se slovo Boží a pomazání skrze proroka
v plné jistotě a pravdě prokázalo se.
4.	Podobně dalo se i s Mojžíšem. Toho Bůh, když předkem
jej byl zvolil a zřídil vůdcem a vysvoboditelem národa, učinil synem
dcery Faraónovy;  i oplýval bohatstvím královským, slávou a roz-
koší a byl  vycvičen ve všeliké moudrosti Egypťanů.   Když pak
vzrostl v muže a věrou zmohutněl, odřekl se toho všeho a vyvolil
si raději protivenství a pohanění Kristovo  dle slov apoštolových
(Žid. 11, 25.) nežli dočasné míti utěšení hříšné. A když z Egypta
byl utekl, jak dlouho vedl život pastýřský, on syn královský, v ta-
kové nádheře a rozkoši  královské vychovaný!    A když tak Bohu
se osvědčil, mnohou trpělivostí věrným shledán byl a mnoho poku-
šení přetrpěl,   stal  se vysvoboditelem, vůdcem  a králem Israele,
ano bohem Faraónovým od Boha nazván jest (II. Mojž.  7, 1.).
Nebo skrze něho šlehal Bůh Egypt, skrze něho věci veliké a divné
ukázal Faraónovi a konečně i v moři potopil Egypťany. Ejhle, vůle
a uložení Boží po jak dlouhém čase se tu prokázalo, a po jakých
zkouškách a tísních naplnilo se.
5.	Nejinak bylo s Abrahamem.   Před jakými časy připověděl

46               IX. 6—9. Noemově. Bůh zkouší věrnost ctitelů svých.
mu Bůh dáti syna, jehož však ihned nedal, nýbrž mezitím po kolik časů sobě ho zkoušel a zkoumal! 1) On však trpělivě všeliké příhody snášeje posiloval se u víře říkaje: Ten, jenž slíbil neznaje lži, splní slovo své.   A tak věrným jsa shledán,  dosáhl zaslíbení.
6.	Tolikéž i Noe,  když   v roce  pětistém Bůh mu přikázal,
aby stavěl archu připovídaje,  že uvede na zemi potopu,   a když
ji v létě šestistém uvedl,   sto let trpělivě čekal nic  nepochybuje,
zdali učiní Bůh, co řekl, čili nic;  nébrž věrou přesvědčen byl, že
co řekl Bůh, zajisté i stane se;   a tak i on pevností svou u víře,
setrvalostí a  trpělivostí  se  osvědčiv,  sám jediný se svou čeledí
byl zachráněn, an byl přikázaní čistě zachovával.
7.	Tyto důvody z písma jsme uvedli na důkaz, že působení
milosti Boží  v člověku a dar Ducha svatého,  jehož  duše hodnou
uznána bývá, s mnohým bývá zápasem a velikou trpělivostí a sná-
šením a zkoušením,   ana  svobodná vůle všemi tísněmi se zkouší.
A když  člověk Ducha  v ničem  nezarmoutil,  nýbrž  s milostí ve
všech přikázáních se shoduje,  tehdy hoden usouzen bývá osvobo-
zení ode všech vášní,   dosahuje  plného   synovství Ducha, o němž
v tajemství řeč jest,  a duchovního bohatství a moudrosti,  kteráž
není moudrostí  tohoto světa, a kteréž opravdoví křesťané bývají
účastni.   Pročež i ode všech lidí  majících  ducha  tohoto   světa,
opatrných, rozumných, moudrých, tito docela jsou rozdílni.
8.	Takový zajisté, jak psáno jest (I. Kor. 2, 15.), posoudí
všecky lidi; on zná, odkud kdo mluví, kde stojí a na jakém stupni
se nachází; jeho však nižádný z lidí majících ducha tohoto světa
poznati  a posouditi nemůže; jedině ten, kdo má podobně nebe-
ského Ducha Božího, ten podobného sobě zná,  jakož  dí apoštol
(t, 2, 13. n.): „Duchovní věci s duchovními srovnávajíce; duševny
[tělesný] pak člověk nechápá těch věcí, kteréž jsou Ducha Božího,
nebo bláznovstvím jsou mu; duchovní pak posuzuje všecko, ale sám
od žádného nebývá posouzen".   Takový člověk všecky vzácnosti
světa tohoto, bohatství, nádheru, všelikou rozkoš, ano i moudrosť
světskou, všecko co jest světa tohoto za ohavné a mrzké pokládá.
9.	Neboť jako kdo stůně na horečku a jí zachvácen jest,
oškliví si všeliký pokrm a nápoj, který mu podáváš, a jím pohrdá,
byť i byl nejsladší, poněvadž horečka prudkými záchvaty rozpaluje
ho: tak i ti,  kdo nebeskou, svatou a velebnou toužebností Ducha
zahořeli a láskou milování Božího na duši jsou raněni, kdo bož-
ským, nebeským ohněm, jejž uvrci na zem Kristus přišel a chce,
1) Avšak srovn. I. Mojž. 18, 10. nn.

IX. 10—12.  Zhosťme se vazeb světských a přilněmež jedině ke Kristu.      47
by rychle se vzňal (Luk. 12, 49.), mocně byli rozníceni a nebeskou touhou po Kristu jsou zahořeli, ti, jak řečeno, všecko, co tomu světu zdá se drahocenné a vzácné, povrhují a nenávidí pro žár lásky Kristovy, kteráž 'je jímá, rozněcuje a rozpaluje vroucnou, k Bohu náklonností a toužebností po nebeských statcích lásky. A od té lásky nic nemůže odděliti je, cokoli je na nebi, na zemi nebo pod zemí, jakož dosvědčil apoštol Pavel řka (Řím. 8, 35. n.): „Kdo nás odloučí od lásky Kristovy?" a co následuje.
10.	Ostatně nelze, aby někdo ovládnul duši svou a nabyl
lásky Ducha nebeského,  jestliže nezbaví  se všeho,  cokoli  tomuto
světu náleží,  a nevydá-li se na hledání lásky Kristovy,  jestliže
mysl jeho nebude daleka všech hmotných a pozemských roztržitostí,
aby všecka pro jediný ten cíl uprázdniti se mohla, skrze všecka
přikázaní k tomu směřujíc, aby všeliká péče, hledání, snaha a za
městnání duše zabývalo se skoumáním duchovní její bytnosti, jak
by vyzdobena býti měla přikázanými ctnostmi a nebeskou okrasou
Ducha, účastností Kristovy čistoty a svatosti; aby, když všeho se
vzdá a všeliké vůkol sebe překážky hmotné a zemské vyseká a
tělesné lásky a náklonnosti buď k rodičům neb příbuzným se od
řekne, mysli své ničím jiným nedal zaměstnávati a zaneprázdňovati
se, ku příkladu žádostí po panování, slávou, důstojnostmi, tělesným
přátelstvím světským aneb jinou jakoukoli péčí pozemskou;  nýbrž
aby mysl jeho všeliké péče a práce se podjala vyskoumati du-
chovní bytnosť duše a všecka trpělivá očekávala návštěvy Ducha,
jakož dí Pán   (Luk. 21, 19.):   „V trpělivosti své vládnouti budete
dušemi svými",  a opět (Mat. 6, 33.): „Hledejte království Božího
a toto všecko bude vám přidáno".
11.	Staniž se pak,   aby kdo takový boj vede a ustavičně na
pozoru se má, buď poslouchaje, buď jakékoliv jiné dílo podle Boha
konaje, temnosti duchů zlých uniknouti mohl.   Neboť mysl, kteráž
neustává skoumati sebe a hledati Pána, může ovládnouti duši svou,
ač záhubnými vášněmi zmítanou, když ustavičně, usilovně a ochotně
sama sebe jímati bude v služebnosť Páně a toliko jeho se přidrží,
jakož   povědíno   jest   (II.  Kor.  10,  5.):   „Jímáme všeliký  rozum
v službu Kristovu", aby takovým zápasem, touhou a hledáním duše
hodnou byla souzena spojení s Pánem  v téhož ducha daru  a mi
losti Kristovy, aby odpočívala v nádobě duše, ana se sama ke všeli-
kému dobrému skutku hotoví, aniž kdy zlehčuje Ducha Páně svými
úmysly  a podniky  světskými,  hledáním slávy  a panství, svémysl-
ností, žádostmi tělesnými aneb přátelstvím a spolky se zlými lidmi.
12.	Milování hodná zajisté duše, jež zcela zúplna Pánu se
10.	
48  IX. 13. Časná i věčná za to odm. X. 1. Kdo B. mil., neprest. na dokon. své.
oddala, jeho jediného se přidržuje, dle jeho přikázaní bez zapomenutí kráčí, Ducha Kristova, jenž ji navštěvuje a zastiňuje, v náležité úctě chová a proto za hodnou uznána jest, aby byla s ním jeden duch a jedno smíšení, jakož dí apoštol (I. Kor. 6, 17.): „Kdo se přidržuje Pána, jeden duch [s ním] jest". Jestliže však kdo oddá se starostem neb vyhledávání slávy a panství aneb pe-čuje-li o lidské důstojnosti a hledá-li věcí takových; jestliže duše pozemským smýšlením se zaplavuje a zanáší, aneb jestliže něčím v poutech tohoto světa držána jest a chtěla-li by duše taková uniknouti a utéci tmy vášní, v níž od mocností zlých držána jest, a chtěla-li by zapuditi ji: nemůže, protože si oblibuje a s chutí koná vůli temnosti a skutky nepravosti dokonale nenenavidí. 13. Hotovmež se tedy, abychom pevným předsevzetím a vší vůlí k Pánu se přiblížili, Krista následovali, vůli jeho plnili, všech přikázaní jeho byli pamětlivi majíce plniti je, abychom celým srdcem od milování toho světa odstoupivše, na něho jediného duše své zavěsili a starost, péči a hledání jeho jediného na mysli měli. A byť bychom i tělem poněkud byli ulevili od zachovávání přikázaní a poslušnosti pro Boha, mysl nikdy neodstoupejž od lásky k Pánu, od hledání jeho a toužebnosti po něm. abychom bojujíce myslí takovou a smýšlením upřímným cestou spravedlnosti kráčejíce a všude bedlivé na pozoru se majíce, došli zaslíbení Ducha svatého a milostí osvobozeni byli od záhuby temných vášní, jež duší zmítají, abychom hodni se stali království věčného a hodni byli usouzeni spolu s Kristem radovati se v něm po všecky věky oslavujíce Otce i Syna i Ducha svatého na věky. Amen.
Homilie X.
O neustálé horlivosti duší Boha milujících.
1. Duše Boha milující nikdy nepřestávají na dokonalosti své;   2. duše však
vlažné oddávají se nedbalosti 3. a pozbývají i té milosti, které se jim dříve
dostalo; 4. jinak duše Boha milovné, 5. neboť jen velikým bojem a namáháním
dojíti lze života věčného.
1. Duše pravdy a Boha milovné, kteréž dokonale obléci Krista mnohou nadějí a věrou žádají, ty tak dalece nepotřebují napomínání od jiných aniž tužby po nebesích, aniž milování Pána, byť druhdy i ujmu nějakou trpěly,  nébrž jsouce zcela přibity  na kříž

X. 2—4. Kterak se chová duše vlažná a kterak duše horlivá.         49
Kristův zakoušejí na sobě citelně den co den duchovního postupování k duchovnímu ženichu svému. Jsouce však raněny nebeskou toužebnosti a lačníce po spravedlnosti všech ctností, velikou a nedosytnou žádostí očekávají osvícení Ducha. Byť i pro víru svou hodný uznány byly dojíti poznání božských tajemství, byť i účastný byly radosti nebeské milosti, předse nedůvěřují v sebe nedomnívajíce se, by něčím byly, nýbrž čím větších se jim dostává darů duchovních, tím toužebněji a bez nasycení, jaty jsouce nebeskou žádostí, usilovně jich hledají; a čím více pociťují při sobě vzrůst a prospěch na duchu, tím více lační a žízní po dosažení a rozhojnění milosti; a čím více duchovně bohatnou, tím chudší jsou samy u sebe, nemohouce duchovní žádosti po nebeském ženichu nasytiti se, jakož dí písmo (Sir. 24, 29.): „Kdož mne jedí, ještě lačněti budou, a kdož mne pijí, ještě žízniti budou".
2.	Takové duše, které horoucí  a nedosytnou láskou k Pánu
se nesou, hodný jsou života věčného, proto také zaslouženě zba-
veny bývají  vášní a s náplňkem milosti  dostává se jim osvícení
a účasti Ducha svatého, nevýslovného, a tajemného obcování měrou
dokonalou. Duše pak nestatečné a vlažné, ježto nic nedbají, žijíce
ještě v těle, aby posvěcení srdce svého ne z části, ale  dokonale
dosáhly trpělivostí a shovívavostí, a ježto nedoufají, že by živým
pocitem   a ujištěním  mohly  obcovati  s Duchem Utěšitelem,   aniž
očekávají zbavení zlých vášní svých skrze téhož Ducha, aneb také
duše, kterým milosti Boží se dostalo, nešlechetností jsouce podve-
deny, nedbalosti a lenosti oddaly se.
3.	Že totiž  byly milosti  Ducha přijaly   a útěchy té  milosti
v pokoji, toužebnosti a duchovní slasti okusily, na to se spustivše
vzpýchají a žijí bez starostí,  nejsouce srdce zkroušeného a mysli
pokorné,   aniž   vášní  úplně zbaveny,   aniž dokonalé  míry milosti
všelikou snahou a věrou toužebný; ale již dosti jim bylo na malém
tom utěšení milosti, byly jím ukojeny a přestaly na něm, duše to,
jež spíše v hrdosti než v pokoře prospívaly a nyní už pozbývají té
milosti,  jíž dříve si zasloužily,  pro  nedbalou  pýchu  a prázdnou
hrdost domýšlivosti své.
4.	Duše, která v pravdě Boha a Krista miluje, byť i tisíc
skutků  spravedlnosti vykonala,  tak se chová,  jakoby nic nebyla
učinila,  a to z nedosytné toužebnosti své po Pánu;  a byť posty
a bděním utrápila tělo své, jest jí, jakoby cvičiti se v ctnosti ne
byla   ani začala;   a byť  i hodná  byla  usouzena  rozličných  darů
Ducha nebo zjevení aneb tajemství nebeských, tak si počíná, jakoby
ještě ničeho byla nenabyla, pro nesmírnou a nenasytnou lásku svou

50	X. 5. Jen bojem velikým dojíti lze života věčného.
k Pánu; ale na každý den lačníc a žízníc a u víře a lásce na modlení trvajíc touží po tajemstvích milosti a po dokonalosti ve všeliké ctnosti, láskou Ducha nebeského jsouc raněna, vroucí žádosť po nebeském ženichu skrze milosť v sobě obouzejíc a toužíc dokonale si zasloužiti tajemného a co do posvěcení ducha nevýslovného obcování s ním, by odkrytou tváří duše a zrakem upřeným, tváří v tvář spatřovati mohla nebeského ženicha ve světle duchovním a nevýslovném, jsouc s ním úplnou věrou sloučena a připodobněna smrti jeho, pro Krista umříti velikou žádostí vždy jsouc hotova a pevně se důvěřujíc, že hříchu a temnosti vášní od Ducha dokonale bude zbavena, aby očištěna byvši od Ducha a posvěcena na duši i na těle byla nádobou čistou i způsobnou přijíti nebeské pomazání a býti příbytkem nebeského a pravého krále Krista. A tehdy učiněna bývá hodná života věčného, ježto již zde čistým byla příbytkem Ducha svatého.
5. Než na ten stupeň nepřijde duše ani najednou aniž beze zkoušení, nýbrž mnohými trudy a zápasy, po dlouhém teprv čase a veliké pilnosti, po rozličném zkoumání a zkoušení nabývá duchovního prospěchu a pokroku, až dojde stupně dokonalé svobody ode všech vášní, aby všeliké pokušení, které nešlechetnosť na ni uvádí, mužně a statečně překonávajíc, hodná byla uznána veliké pocty a duchovních darův a pokladů nebeských a tak stala se dědičkou království nebeského v Kristu Ježíši, Pánu našem, jemuž budiž sláva a moc na věky.   Amen!
Homilie XI.
Milosť Boží všem potřebná přirovnává se k ohni nebe-skému v srdcích lidských.
1. Milosť Boží jest jako oheň s nebe v srdcích lidských. 2. Jako oheň přirozený z nádobí Israelitů modlu učinil, tak vytvaruje oheň milosti Boží v člověku obraz nebeský, který při vzkříšení i navenek se objeví a také tělo oslaví. 3. Třeba však, aby člověk pomocí světla božského poznával sebe, 4. jako vdova v evangelii pomocí světla nalezla drachmu ztracenou; 5. neboť pro neposlušnost Adamovu i veškero potomstvo jeho upadlo ve zlé zajetí. 6. Než tu přichází Kristus Ježíš vykoupit nás; 7. jen my odřekněme se statků pozemských a dbejme pokladů nebeských. 8. Tomu učil Bůh již v Starém Zákoně, když přikázal hada měděného přibiti na dřevo vysoké a patřiti naň. 9. Hadem tím naznačen byl i příští vítěz nad smrtí, 10. syn Boží, nad nímž ani smrt ani ďábel moci neměli; on panoval jim a vstoupil až i do pekel. 11. Tak vstupuje i do srdce lidského a obživuje duši v hříších zemřelou.   12. On jediný může

51
XI. 1—3. Milost Boží přirovnává so k ohni a světlu.
vniknouti v místa obojí, 13. jako i slunce všecko proniká a také déšť hluboko do  země. se táhne  a nový život budí.   14. Statečně tu arciť třeba zápasiti s duchem zlým, 15. ale nikdo nezoufej.
1.	Nebeský oheň Boží, kterýž přijímají křesťané uvnitř v srdci
svém již nyní za věku tohoto, tentýž oheň, který uvnitř srdce jejich
působí, po rozpojení toho těla propukne  navenek a znovu spojí
oudy a způsobí z mrtvých vstání oudů rozpojených.   Neboť jako
ten oheň,  který v Jerusalemě  hořel na oltáři, za doby zajetí za
hrabán byl v jámě, za času pokoje pak a když zajatci se byli
vrátili,  takřka znovu rozdmýchán byv dle prvého obyčeje sloužil:
tak zdělává a obnovuje oheň nebeský i toto tělo nynější, jež roz-
pojeno byvši stává se blátem, a křísí těla porušená.   Neboť oheň,
který nyní uvnitř v srdci přebývá,  propukne navenek a způsobí
těl z mrtvých vstání.
2.	Ten oheň v peci za  času Nebukadnezara nebyl  božský,
nýbrž přirozený  (Dan. 3, 19.); ale ti tři mládenci, jenž pro svou
spravedlnost do tohoto ohně viditelného byli uvrženi, měli v srd-
cích svých božský, nebeský oheň, kterýž jim uvnitř v myšlénkách
sloužil a mocně v nich působil.   Týž pak oheň ukázal se i zevně,
neboť stanul uprostřed nich a zbraňoval ohni viditelnému, aby těch
spravedlivých  nepálil,  aniž  ublížil jim.   A  podobně  bylo   i   při
Israeli; když myslí a smýšlením svým hodlali odstoupiti od Boha
živého  a obrátiti se k modlářství,  nucen  byl Áron říci jim, aby
snesli  nádoby zlaté a ozdoby své.   A konečně zlato to a nádobí
byvši uvrženo do ohně stalo se modlou a oheň úmysl jejich takměř
nápodobil. Divná to věc. Neboť když tajným úmyslem a toliko my-
šlénkami svými modlám sloužiti hodlali,  tu jim oheň z nádobí do
ohně uvrženého vytvořil modlu a oni na to i zjevně klaněli se jí.
Jako tedy tři ti mládenci spravedlivě smýšlející přijali v sobě oheň
Boží a klaněli se Hospodinu v pravdě: tak i nyní duše věřící při
jímají týž oheň božský a nebeský za věku tohoto podtají; a týž oheň
vytvořuje nebeský obraz v člověku.
3.	Jako tedy oheň nádobí zlatému dal tvar a povstala modla:
tak jedná i Hospodin, jenž úmysly duší věrných a zbožných nápo-
dobuje a podle vůle jejich utvařuje obraz, který již nyní v duších
jejich se tají, ale při vzkříšení navenek se objeví; on oslaví těla
jejich vnitř i zevnitř. Ale jako těla jejich až po onu dobu v tomto
čase se rozrušují, mrou a se rozlučují, tak byla i myšlení některých
porušena satanem,  odumřela pravému (životu a jakoby zakopána
jsou v blátě a zemi; neboť zhynula duše jejich. Jako tedy Israelité
2.	
52     XI. 4—6. S Adamem jato veškero pokolení lidské, Kristus vykoupil je.
uvrhli stříbrné nádobí do ohně a stala se z něho modla: tak i nyní člověk myšlénky své dobré a čisté oddal nepravosti; i byly zakopány v bahně hříchu a staly se modlou. Kterak pak lze zase vyhledati, rozeznati a vydobyti je z vlastního ohně? Na to třeba duši světla božského, Ducha svatého, jenž by zatemnělý clům vyčistil, potřebí jasného slunce spravedlnosti osvěcujícího, které by vzešlo srdci, potřebí zbraně, jíž by bojujíc zvítězila.
4.	Tak onde zajisté ta vdova, která ztratila drachmu, nejprve
rozžehla světlo, potom zametla dům, a když tak byl dům vyčištěn
a světlo  rozžato, nalezena jest  drachma v trusu a smetí  a hlíně
zahrabána.    Ale nyní  duše sama  o své ujmě nemůže  vystihnouti
a rozeznávati myšlénky své; avšak když rozžato bude světlo božské
osvěcovati bude i dům  zatemnělý,  a pak uzří myšlénky své, jak
zaneseny jsou nečistotou a kalem hříchu;  slunce vzchází a tu zří
duše záhubu svou a jme se nazpět volati myšlénky své  se smetí
a nečistotou smíšené.   Neboť duše přestoupivši přikázaní pozbyla
tvářnosti své.
5.	Jako když by byl někdo králem a měl úřadnictvo a slu-
žebníky pod sebou, ani mu slouží, a přihodilo by se, že by od ne-
přátelů byl chycen a jat, nutně i dvořeníni a sluhové za ním by šli,
když by byl jat a ze země své odveden: tak byli Adam od Boha
stvořen  cist  ke službě jeho   a tato   stvoření  dána jsou mu,  aby
sloužila jemu; neboť pánem a králem byl ustanoven tvorů všech.
Ale když slovo nešlechetné  přistoupilo k němu a obcovalo s ním,
tu on nejprve zevně sluchem svým přijal je, pak vniklo mu i do
srdce a ujalo všecku podstatu jeho; a když takto konečně sám byl
jat,  jato bylo   s ním i všeliké   tvorstvo,  ježto mu   sloužilo   a na
službu  hledělo.   Neboť   skrze něho všelikou duši   opanovala smrť
a zatemnila všelikou tvářnosť Adamovu pro neposlušnosť jeho, tak
že lidé se zvrhli a konečně i duchům zlým klaněli se. Hle plodové
země  pěkně   od Boha   stvoření   zlým duchům   obětují se.    Chléb,
víno a olej i hovádka na oltáře kladou jim; anobrž i syny a dcery
své ďáblům obětovali.
6.	Nyní  tedy   sám  ten   tvůrce  těla  i duše   přichází   a ruší
všecku tu spoustu nešlechetníkovu a díla jeho, kteráž v myšlénkách
páchal,   a obnovuje a utvařuje   obraz  nebeský  a činí duši novou,
aby Adam znovu se stal králem a pánem stvoření.   I tam v stínu
zákona Mojžíš nazván byl spásou Israele, protože vyvedl je z Egypta.
Tak i nyní  opravdivý vykupitel  Kristus vniká v skrytosti duše a
vyvádí ji z temného Egypta, ze jha přetěžkého a služebnosti trpké.
Přikazuje nám tedy, bychom vyšli ze světa, dali výhost všem věcem

XI. 1—9. Odřík. se statků poz,;  k tomu nav. i had měd. v Z. St.; význ. jeho, 53
viditelným a nepřechovávali starosť pozemskou, nébrž dnem a nocí stáli ve dveřích a čekali, když by Pán otevřel srdce zamčená a vlil nám dar Ducha svatého.
7.	Přikázal tedy opustiti zlato, stříbro, příbuzenstvo, prodati
co  máme  a dáti  chudým  a střádati  a hledati  poklady   nebeské;
„nebo  kde je poklad tvůj,  tuď bude i srdce  tvé" (Mat. 6, 21.).
Věděl zajisté Pán dobře,  že satan  tak opanovává mysl  a že pře
vádí ji  na péči  o věci  hmotné  a zemské.    Proto  Bůh  obmýšleje
dobré duši své přikázal odříci se všeho, abys pak i bezděky hledal
nebeského  zboží  a srdcem  svým přilnul k Bohu. Nebo byť bys i
chtěl zas obrátiti se k věcem stvořeným,  ničeho  nenajdeš  ničeho
nemaje z věcí viditelných;  a takto chtě nechtě nucen jsi posýlati
mysl tam, kde jsi nastřádal a uložil poklad svůj, k nebesům; „nebo
kde je poklad tvůj, tuť bude i srdce tvé".
8.	I v zákoně přikázal Bůh zajisté Mojžíšovi, aby udělal hada
měděného a vztyčil jej a přibil na dřevo vysoké; a kdokoli uštknuti
byli od hadů,   na měděného   hada  pohlednuvše zdraví nabyli.   To
stalo se zvláštním řízením, aby ti, kdož péčemi zemskými, modlo-
služebností, rozkošemi satanovými a všelikou bezbožností jati jsou,
alespoň na tento způsob někdy pohledli vzhůru a oddechnuvše si
od věcí dolejších pečovali o věci vyšší a opět od těchto prospěli
k nejvyšším, a takto znenáhla prospívajíce k rodu vyššímu a vzne-
šenějšímu poznávali, že jest jeden svrchovaný nade tvorstvem vším.
A  tak i tobě přikázal Pán,  aby  se  stal  chudým,  všecko  prodal
a dal chudým,  by potom, jakkoli by chtěl,  nemohl více loziti po
zemi. Proto pátraje v srdci svém, dej se v rozpravu s myšlénkami
svými: Poněvadž nic více nemáme na zemi, berme se k nebesům,
kdež máme poklad svůj a pro která hospodařili jsme. Mysl tvá již
počíná Vznášeti se vzhůru a hledati věcí vyšších a prospívati v tom.
9.	Ale co značí had ten mrtvý, jenž vysoko vztyčen jsa  na
dřevě uštknuté uzdravoval? Mrtvý ten had překonával živé, tak že
jest náznakem těla Páně.  Neboť tělo, které přijal z Marie, vynesl
na kříž,  zavěsil  a přibil na dřevo;  a tak tělo mrtvé přemohlo a
usmrtilo hada  v srdci žijícího a plazícího se.    Toť div převeliký!
Kterak usmrtil  had  mrtvý  živého!   Ale jako  Mojžíš  učinil nové
dílo udělav podobu hada živého:  tak i Pán náš  utvořil nové dílo
z Marie a tím oděl se, ale nepřinesl tělo s nebe. Ducha nebeského,
kterýž vešel v Adama, toho stvořil a toho spojil s božstvím i oblekl   na se tělo lidské  a utvařoval je  v životě  mateřském.    Jako tedy
Bůh až po Mojžíše nebyl přikázal, aby učiněn byl na světě had
měděný:  tak se také nezjevilo na světě nižádné tělo nové a bez-
7.	
54                        XI. 10. 11. Syn Boží vládne smrti, peklům a hříchu.
hříšné až po Krista1). Neboť když Adam prvý přestoupil přikázaní, zavládl hřích nade všemi potomky jeho: zvítězilo tedy to mrtvé tělo nad hadem živým.
10.	A tento zázrak Židům jest pohoršením, pohanům bláz-
novstvím. Co pak dí apoštol (I. Kor. 1, 23. 24)? „My pak kážeme
Ježíše Krista a sice ukřižovaného, Židům pohoršení, pohanům bláz-
novství, nám pak spasencům Krista Boží moc a Boží moudrosť".
Neboť v těle mrtvém jest život, v něm vykoupení, v něm osvícení,
v něm jde Pán k smrti, jedná s ní a poroučí propustiti duše z pekel
a odevzdati je sobě. A hle, tu jde smrť rozkazem tím uděšena po
sluhách svých a sbírá všecky síly své a kníže nepravosti pronáší
úpisy a praví:  Hle, tito poslouchali slov mých, hle,  kterak nám
lidé klaněli se. Bůh však, soudce jsa spravedlivý, i on tu dokazuje
spravedlnosť svou a dí jemu: Ovšem uposlechl tebe Adam a tudíž
jsi zajímal všecka srdce; uposlechlo tebe člověčenstvo; ale co zde
činí moje tělo? To bez hříchu jest.    Tělo prvého Adama je tobě
povinno;  a proto držíš ty   naň spravedlivě úpis; ale mně všickni
dosvědčují, že jsem v ničem nezhřešil; ničeho tobě nejsem dlužen;
a že Syn Boží jsem, všickni dávají mi svědectví.   Neboť  shůry
s nebes svědčil hlas na zemi přišedší: „Tentoť jest syn můj milý;
toho poslouchejte" (Mat. 17, 5.); Jan svědčí (1, 29.):   „Ejhle be-
ránek Boží, jenž snímá hřích světa"; a opět dí písmo (Is. 53, 9.):
„Kterýž nepravosti neučinil,   aniž lesť při něm  byla nalezena";
a opět (Jan 14, 30.):  „Přichází kníže tohoto světa a na mně nemá
ničehož". Ba i ty, satane, sám jsi mi svědectvím, an díš (Mar. 3,12.):
„Znám tě, kdo jsi, Synu Boží"; a opět (Mat, 8, 29.): „Co je nám
a tobě Ježíši Nazaretský? přišel jsi před časem trápiti nás?"  Tři
mi vydávají svědectví: ten který shůry s nebes hlas sesílá,  ti již
jsou na zemi, i ty sám.   Vykupuji tedy tělo prvým Adamem tobě
zaprodané a trhám tvé úpisy; nebo já splatil jsem dluhy Adamovy,
když na kříž přibili mne a když vstoupil jsem do pekel. I přika-
zuji tobě peklo, mrákoto a smrti, propusť Adamovy duše zavřené.
A takto konečně moci zlé třesouce se navracují Adama zavřeného.
11.	Když však slyšíš, že za onoho času Pán vysvobodil duše
z předpeklí a mrákoty, a že vstoupil do pekel a učinil dílo slavné,
nemysli, že tato díla daleka jsou duše tvé; nebo  člověk snadno
místo dává nešlechetnosti a povoluje jí. Smrť totiž drží duše Ada-
1) Což dobře obstojí s učením, že Maria bez hříchu dědičného byla počata; neboť bylo i při Marii „debitum contrahendi peccatum originále", a toliko zvláštní milostí a výsadou Boha všemohoucího vzhledem na zásluhy Ježíše Krista ode vší poskvrny viny prvotní netknuta zachráněna jest.

XI. 12. 13. On jediný vniká všude jako slunce a také déšť.	55
movy a v mrákotě uvnitř zavřeny jsou myšlénky duše. A když slyšíš o hrobkách, nemysli jen o viditelných; neboť hrobkou a hrobem jest i srdce tvé. Neboť když by se kníže nešlechetnosti a andělé jeho usadili v něm, a když by si udělali stezky a cesty, kudy by moci satanovy vcházely v mysl tvou a myšlénky tvé, zdali nejsi podsvětím a hrobem a hrobkou a umrlým pro Boha? Nebo v něm razí satan falešné peníze své; v duši takové seje on trpké semeno své, ji nakvašuje kvasem starým; tam prýští se pramen blátivý. Než tu přichází Pán k duším, ježto ho hledají do hloubí pekla srdce, a rozkazuje tu smrti, i dí: Propusť duše zavřené, jež mne hledají a jež ty tu držíš násilně. I láme těžké kameny na duši ležící, otvírá hroby, křísí opravdového umrlce a duši zamčenou vybavuje ze žaláře tmavého.
12.	Jako  kdyby byl někdo  svázán na rukou  a  na nohou
a přišel by člověk, jenž by vazby jeho rozvázal a propustil ho na
svobodu,  aby si pohodlně kráčel:  tak i Pán  duši  vazbami  smrti
spoutanou sprošťuje těch vazeb a propouští ji a osvobozuje ducha,
aby bez obtíže a s potěchou vykračoval si v Božím povětří. A jako
kdyby člověk octnul se uprostřed řeky rozvodněné a utonuv ve
vodě ležel mrtev,  utopen mezi hroznými živoky;   a jiný člověk
v plování nezkušený chtěl-li by zachrániti jej, když padl do vody,
sám by zahynul a utopil se — zajisté tuť třeba plavce zkušeného
a cvičeného, aby pustě se  do hlubiny tůně vodní tam potopil se
a odtud, vynesl utonulého, an leží mezi živoky; i sama ta voda, když
vidí  plavce   zkušeného   napomáhá mu  a nese  ho na povrch —:
tak  hle  duše potopena jsouc v propasť mrákoty  a v prohlubeň
smrti, udušena jest a mrtva, vzdálena od Boha uprostřed strašné
zvěře.  I kdož medle může sestoupiti v tajná ona místa a hlubiny
pekel a smrti, leč sám ten mistr, jenž tělo to stvořil?   On sám
vchází do obojího místa, do propasti pekel a opět do hluboké tůně
srdce, kde smrť drží  duši a myšlénky její, i vynáší z tmavé  té
propasti Adama zemřelého; a tuť pak i sama smrť cvičíc jej nápo-
mocná bývá člověku jako voda plavci.
13.	Či bylo by Bohu s nesnází vstoupiti v říši smrti a zase
ve hlubokou tůň srdce a odtud vyvolati Adama mrtvého ? V tomto
světě viditelném jsou domy a budovy,  kde zůstávají lidé,  a jsou
také doupata, kde zdržuje se zvěř divoká,  lvové, ještěrové a jiná
zvířata jedovatá. Když tedy slunce a jen tvorem jsouc všude vniká
otvory, dveřmi, v brlohy lvův a do děr zeměplazův a zase vyniká
bez porušení: čím snadněji vniká Bůh, pán veškerenstva, do sluji
a příbytků, kdež smrť má stánek svůj, a do duší, a vybavuje od-
12.	
56

XI. 14. 15. Třeba zápasiti s duchem zlým, ale nikdo nezoufej.

XII. 1—3.   Hřích Adamův nezničil přiraz, jeho; o chudobě duch.      57

tud Adama od smrti, sám ničeho netrpí. I déšť kanoucí s nebe hluboko vniká do země, zvlažuje tu i zotavuje kořeny vyschlé a působí tu nové plození.
14.	Jinak jest s člověkem, který zápasí, běduje se a bojuje
se satanem; ten sklíčenu má duši,  neboť jest v starosti,  žalu a
pláči: jakoby  ve dvě  osoby rozstoupil se takový.    Jestli  v  těch
svízelích statečně setrvá, přispěje mu Pán a zastane  ho; neboť
hledá snažně a tluče na dvéře,  až mu  otevře.   A  objeví-li  se ti
zde bratr statečný, milostí utvrzen jest.   Kdo však nemá základu,
nemá ani takové bázně Boží,  srdce jeho není skroušeno,  nestra-
chuje se, aniž opatruje srdce a údy své,  aby nekráčely nezřízeně.
Takový má ještě duši nekázanou,   neboť ještě nevešel v zápas.
Jinak tedy jest s tím, kdo  postaven je v boji a trudu, a jinak
s tím, který ani neví, co jest bojovati. I semena, když vržena jsou
do země, podstupují svízele od mrazův, od zimy a sychravého po
větří; než v čase náležitém obživne zárodek.
15.	Přihází se také,   že satan  tobě dí   v srdci tvém: Ejhle,
jaké to nepravosti jsi natropil,   hle,  jak duše tvá je plna šalby,
břemenem hříchů jsi obtížen,   aniž ti lze více býti spasenu.    Toto
pak činí, aby tě uvedl v zoufalosť,   a  protože pokání tvé mu je
nemilé.    Nebo jakmile nepravost vnikla   skrze přestoupení,  tu již
každou chvíli s duší mluví, jako člověk s člověkem.   Ty však od
pověz mu: Já mám psaná svědectví Páně: „Nechci smrti hříšníka,
ale pokání i aby se obrátil z cesty své zlé a živ byl" (Ez. 18, 32.).
Neboť  proto sestoupil sám,   aby   spasil  hříšníky,  mrtvé vzkřísil,
obživil usmrcené a ty, jež jsou v temnosti, osvítil.    Přišed oprav-
dově,   k   synovství   nás   povolal,   do   města   svatého,   pokojného,
k životu nehynoucímu,  k slávě neporušitelné;  jen my k počátku
svému doložme  konec dobrý a setrvejme v chudobě,  cizincování,
protivenství  a  prošení   Boha,   tlukouce  na  dvéře   bez ostýchání.
Neboť jako tělo blízko je duši,  tak bližší jest Pán a hotov přijíti
a otevříti dvéře srdce zavřené a obdařiti nás bohatstvím nebeským.
Dobrý jest a lidem příznivý a beze lži a lsti jsou jeho přislíbení,
toliko my setrvejme až na konec hledajíce ho.    Sláva budiž slito
vání Otce i Syna i Ducha svatého na věky! Amen.

Homilie XII.
Stav Adamův před hříchem a po hříchu.
1. Následky hříchu Adamova ač převeliké 2. nezničily přirozenosti jeho. 3.1 člověk v poznání a ctnosti prospívající má býti chůd duchem za příkladem praotcův, 4. apoštolův i Páně, 5. jenž všickni cestou utrpení kráčeli do slávy nebeské. 6. 7. Duch sv. byl s Adamem v ráji před hříchem skrze Slovo a 8. působil v něm podobně jako v prorocích, svobodu vůle jeho nikterak neruše. 9. Věděl Adam, že hřeší, a 10. sám na sobě poznal i dobré i zlé. 11. Nezkoumejmež my Boha více než sluší věděti nám, neznajíce dokonale ani vlastní duše své; 12. Boha samého však najdeme všude. 13. Dbejme jen, abychom pečeť jeho zachovali na sobě k soudu a podle ní poznáni byli; pak vejdeme ve slávu věčnou, 14. ba i těla naše budou oslavena a žíti budou krmí nebeskou. 15. Zde na zemi jest církev matkou naší a 16. budeme-li seděti u nohou Páně jako Maria aneb sloužiti jemu jako Marta, on odmění se nám, 17. 18. udělí nám milosti své a naučí nás pravdě.
1.	Když byl Adam přestoupil přikázaní, na dvojí způsob po-
hynul: předně že utratil čistou přirozenosť svou,   přirozenosť spa-
nilou dle obrazu a podobenství  Božího  učiněnou,   a za druhé, že
utratil i ten obraz, v němž mu uloženo bylo dle zaslíbení dědictví
nebeské.   Jako kdyby peníz mající obraz krále nedobře ražen byl,
i zlato se pokazí,  i  podobizna  nebude více na   plat: rovně tak
stalo se i s Adamem; neboť veliké bohatství a veliké dědictví bylo
mu připraveno.  Jako statek veliký a při něm mnoho důchodů, tu
vinice plodná,   tam lány úrodné,   tam  stáda,   tam  zlato a stříbro,
tak vzácná byla država a majetek Adamův před neposlušenstvím;
ale jakmile se jal zle mysliti a přemítati, od Boha pohynul.
2.	Avšak nepravíme,   že by byl  zcela zahynul,   zmizel a ze
mřel: Bohu odumřel, ale žije vlastní přirozeností svou. Nebo hle,
všechen svět chodí na zemi a pracuje, ale oko Boží hledí na srdce
a smýšlení  a  předse  hledí  jakoby   okolo   a  mimo a nespolčí se
s nimi, poněvadž   nic nemyslí,   co by se líbilo Bohu.   Jako když
lidé pobožní jdou vedle obecných hospod, hampejzův a jiných míst,
kde nezbednosti se dějí a prostopášnosti, nic jimi se neposkvrňují
a vidouce nevidí je  — jsouť jim ty věci jako mrtvé:   tak i Bůh
hledí sice na ty, jenž odstoupili od slov a přikázaní jeho, ale po
hrdá jimi a nemá s nimi nic činiti,  aniž odpočívá Pán v myšlén-
kách jejich.
3.	Otázka. Jak může člověk býti chůd duchem, zvláště když
u sebe znamená proměnu,  že  pokročil a dospěl  k poznání a vě-
domí, jehož prvé neměl?
1.	

58
XII. 4. 5. V té kráčeli všichni spravedliví, apoštolově i Kristus.
Odpověď. Dokud člověk těch věcí nabývá a prospívá, není chůd duchem, nébrž domýšlí se čehos do sebe; ale když dospěl k takovému vědomí a takové pokročilosti, sama tu milosť učí toho, jenž spravedliv jest a od Boha vyvolen, aby chůd byl duchem, sám o sobě ničeho nedržel, duši svou necenil a nevážil, jakoby ač věda a maje nic nevěděl a nic neměl. Takové pak smýšlení nabývá povahy přirozenosti a utvrzuje se v mysli lidské. Ci nevidíš, jak arciotec náš Abraham, an byl vyvolen, zemí a popelem se nazývá (I. Mojž. 18, 27.)? a David na království pomazaný, s nímž byl Bůh, co dí (Žalm 21, 7.)? „Já červ jsem, a ne člověk, pohanění lidí a povrhel národu".
4.	Kdo tedy chtějí býti spolu s nimi dědici a občany města
nebeského a s nimi býti oslaveni,  ti  také  povinni jsou, takovou
míti pokoru,   ničeho  do  sebe  nedomýšleti se a srdce míti skrou-
šené. Nebo byť i milosť v každém křesťanu jinak a jinak působila
a měla články rozdílné: však předse jsou všickni obyvatelé jednoho
města, jsou jedné mysli, jednoho jazyka a znají se vespolek. Jako
na těle mnoho jest oudův,   ale jen jedna duše ve všech, jež jimi
hýbe: tak i jeden duch působí ve všech rozmanitě,   ale v jednom
obcují městě a jednou  chodí  cestou.   Všickni  zajisté spravedliví
kráčeli  cestou úzkou a těsnou,  jsouce pronásledováni,   „sužováni,
haněni, žijíce v kožich kozelčích,   v jeskyních a doupatech země"
(Žid. 11, 36. n.).    A podobně   apoštolovo;   „až   do  této  hodiny",
praví (Pavel I. Kor. 4, 11. n.), „i lačníme i žízníme,  i nazi jsme,
i poličkováni býváme i potupeni,   ani místa nemáme".   A z těch
jedni byli sťati, jini ukřižováni a jiní všelikterak souženi.   A sám
pán prorokův a apoštolů, jakoby byl zapomněl své slávy božské,
kterak obcoval zde?   Příkladem   stal  se nám,  za posměchu nesl
trnovou  korunu  na hlavě své a podstoupil úplvky, poličky,  kříž.
5.	Když sám Bůh takto na zemi kráčel, tuť i ty máš slušně
následovati jeho; i apoštolové i proroci tak kráčeli; a proto i my
máme následovati jich,  chceme-li  vzděláni  býti na  základu Páně
a základu apoštolském. Neboť dí apoštol Duchem svatým (I. Kor.
4, 16. a 11, 1.):   „Buďtež  následovníci moji  jako i já jsem Kri-
stův". Jestliže však miluješ slávu lidskou a chceš, by lidé tobě se
klaněli, a hledáš-li rozkoší: z cesty jsi vybočil.   Neboť ukřižovánu
ti býti patří   s ukřižovaným a trpěti s trpícím,  aby  tudíž oslaven
byl s oslaveným.    Nevěstě  zajisté  sluší   trpěti  spolu  s ženichem
a takto státi se společnicí a spoludědičkou Kristovou. Neboť nelze,
aby kdo jinak než skrze utrpení a po  cestě drsné,  úzké a těsné

XII. 6—9. Duch sv. byl s Ad. v ráji skrze Slovo bez poruš. svob. vůle jeho. 59
vešel do města svatých a  tu odpočíval a kraloval spolu s králem po věky neskonalé.
6.	Otázka.  Poněvadž  Adam  vlastní a nebeský obraz svůj
zhubil, zdali měl tedy Ducha svatého,   dokud  účasten byl obrazu
nebeského ?
Odpověď. Dokud bylo s ním Slovo Boží a přikázaní, měl . všecko; neboť samo to Slovo bylo mu dědictvím, oděvem, oslavou zastiňující ho, bylo mu naukou; byloť mu uloženo pojmenovati všecka stvoření, a on nazval toto nebem, ono sluncem, ono měsícem, toto zemí, ono ptákem, toto zvířetem, ono dřevem; jak byl naučen, tak i nazýval.
7.	Otázka. Měl-li pak vědomí a účastenství Ducha svatého ?
Odpověď. Slovo, jež bylo při něm, bylo mu vším, bud: poznáním, buď dědictvím, buď naukou. A Jan co dí o Slovu (1, 1.)? „Na počátku bylo Slovo". Tu tedy vidíš, že Slovo bylo vším. Když pak i zevně byla při něm oslava, neurážejme se, když se totiž praví, že byli nazí, a že se neviděli (I. Mojž. 2, 25.). Po přestoupení zápovědi spatřili svou nahotu a styděli se.
8.	Otázka.  Byli  tedy  před tím místo oděvu oblečeni slá-
vou Boží?
Odpověď. Jako Duch účinkoval v prorocích a je vyučoval a jsa v nich uvnitř i zevně se jim zjevoval: tak byl Duch i s Adamem, když chtěl, učil ho a vnukal mu: Takto rci a jmenuj. Nebo Slovo bylo mu všim a dokud trval v poslušenství, Božím byl přítelem. Ostatně což divu, že jsa v takové dokonalosti přestoupil přikázaní, když i ti, kteří jsou naplněni Duchem svatým, mají při tom svá myšlení přirozená a mají toho vůli, aby s nimi souhlasili? Tak i Adam, ač s Bohem jsa v ráji, sám o své vůli přestoupil a uposlechl strany zlé; ale i po přestoupení měl poznání.
9.	Otázka. Jaké?
Odpověď. Jako lupič, když jej chytí, k soudu vedou, věc vyšetřují, a soudce táže se ho: Když jsi to zlé učinil, zdali jsi nevěděl, že budeš polapen a na hrdle trestán? neosmělí se říci: Nevěděl jsem. Vědělť dobře a jsa trestán na vše se pamatuje a přiznává. A smilník zda neví, že zlé páše? a zloděj, zda neví, že hřeší? A tak i bez písma zdali nevědí lidé z rozumu přirozeného, že Bůh jest? Nemohou v onen den říci: Nevěděli jsme, že Bůh jest, neboť připomíná jim hromobití a blýskání na nebi, kteréž praví jim: Nevíte-li, že jest Bůh, jenž stvoření řídí? A což i sami ďáblové nekřičeli (Mar. 3, 11. Mat. 8, 29.): „Ty jsi Syn Boží! K čemu jsi před časem přišel trápiti nás?"    A ještě v mukách

60     XII, 10—12. Adam poznal sebe; hledejme Boha nezkoumajíce ho.
praví: Pálíš mne, pálíš mne. Onino tedy neznali prvé dřevo poznání dobrého a zlého, ale přestoupení Adamovo dalo jim to poznání.
10.	Každý tu zajisté začíná tázati se:  V jakém  stavu byl
Adam a co činil? Neboť Adam sáni nabyl poznání dobrého a zlého;
dále slyšíme z písem,  že byl v slávě a čistotě,  a když přestoupil
přikázaní, že vyvržen byl z ráje a Bůh  se naň  hněval.  Nápotom
poznává i co má do sebe dobrého a poznav již zlé,  opatruje se
a chrání,  aby více nehřešil a neupadl v odsouzení smrti. Pozná-
váme tedy,  že všeliké stvoření Boží jím samým bývá spravováno;
on  zajisté  stvořil nebe,  zemi,  živočichy,  zeměplazy,  zvířata,  jež
vidíme, jichž pak počet neznáme. Nebo kdož by ho z lidí znal, leč
Bůh sám, jenž je ve všem i v těch zárodcích živočichů?   Či by
on nevěděl, co je dole pod zemí i co na hoře nad nebesy?
11.	Pominuvše to všecko raději toho hledejme, bychom jako
dobří kupci nabyli dědictví nebeského a co duším našim prospěšno
jest.   Učme se nabývati statků, jež by na vždy s námi zůstaly.
Nebo jakmile člověk počíná zkoumati myšlení Boží a praviti: Na
lezl jsem cos a pochopil,  najde se, že mysl lidská býti chce nad
myšlení Boží.   Ale v tom hrubě bloudí; neb čím více zvídaje a
hloubaje chceš vystihnouti a vniknouti, tím  více jdeš v propast
a ničeho nepostihuješ.   Neboť i samy ty úvahy, jichž se tobě do
stává, a co každého dne v tobě působí a jak, všecko to je nevýslovné
a nepojaté, a sluší nejinak přijímati je než s díkůčiněním a věřiti
naprosto. Či mohl jsi seznati duši svou vlastní od té doby, co jsi
se zrodil, až posud?  Nuže, pověz mi medle myšlénky, jež z rána
až k večeru v tobě vystupují; pověz mi myšlénky tří dnů.  Avšak
nemůžeš. Když jsi tedy ani myšlénky duše své postihnouti nemohl,
což pak myšlénky a mysl Boží vyzkoumáš?
12.	Než  ty  přestávej   na   požívání chleba, jehož  nalézáš,  a
nechej výzpytu země; jdi ke břehu řeky a napij se pokud třeba:
odejdi pak a nezkoumej, odkud se bére a jak teče. Starej se, aby
vyléčena byla noha tvá a neduh oka tvého, aby spatřovalo  světlo
sluneční; ale netaž se,  kolik světlosti slunce v sobě drží a ve
kterém znamení [zvířetníka] vychází.   Co ti jest k užitku, toho se
chápej.   Co vystupuješ na horu a rozhlédáš se, kolik oslův aneb
jiné zvěře se tam pase? Hle dítko  nalezši  prs mateřský,  přijímá
mléko a živí se;   ale neumí zkoumati kořen aneb pramen,  odkud
tak se prýští; neboť ssaje mléko a celý prs vyčerpá, a hle v jiný
čas prs znova naplní se. O tom neví ani dítě ani matka jeho, ačkoli
mléko ze všech údů matčiných se sbírá. Hledáš-li tedy Pána v hlu-

XII. 13—15. On nás pak na sondu uzná za své a oslaví i těla naše; o církvi. 61
bině, nacházíš jej tam, an činí zázraky; hledáš-li ho v jámě, nalézáš jej tam uprostřed dvou lvův, an ochraňuje Daniela spravedlivého ; hledáš-li ho v ohni, nacházíš jej tam, an nápomocen je sluhům svým; hledáš-li ho nahoře, nalézáš jej tam s Eliášem a Mojžíšem. I jest tedy všude, dole pod zemí i nahoře nad nebesy, i v nás, všude jest. A tak i duše je při tobě, v tobě i vně tebe. Nebo kde chceš, buďže ve vlasti daleké, bud na východě, buď na západě, buď v nebesích, tam ocitá se.
13.	Snažme se tedy především,  abychom měli na sobě znak
a pečeť Páně, ježto v den soudu, když od Boha stane se rozdělení
a shromáždí se všechny čeledě země, všecek Adam, a když přivolá
pastýř vlastní stádo své: tuti, kteří znak jeho míti budou, poznají
svého pastýře a pastýř pozná ty, jež mají pečeť jeho, a ze všech
národů shromáždí je; nebo kteří jsou jeho vlastní, slyší hlas jeho
a jdou za ním.   Neboť na dvě strany rozdělen bude svět; i bude
jedno  stádo tmavé a odejde v oheň věčný, drahé pak bude plno
světla a uvedeno  bude v dědictví věčné.    Čeho jsme nyní nabyli
v duších svých, to tedy svítiti bude a těla slávou oděje.
14.	Tak jako z vesna v měsíci Xanthiku kořeny v zemi za
hrabané své vlastní plody, své vlastní květy a krásy vyrážejí a rodí,
a jako se jeví, které kořeny jsou dobré a které toliko trní nasa-
zují: tak i v onen den jedenkaždý prokáže na svém těle, co činil,
a zjeveny budou věci dobré i zlé; nebo tam bude všeobecný soud
a odplata.    Jest zajisté i jiný ještě pokrm mimo tento viditelný,
neboť  i Mojžíš,  když  vstoupil  na  horu,   postil  se  čtyřicet  dní.
Vstoupil člověk a sestoupil maje Boha. A hle, sami na sobě shle-
dáváme, že za málo dní hyne tělo, nebylo-li pokrmem posilňováno.
A ten za čtyřicet dní postiv se, sestoupil nad jiné sesílen. Bůh ho
živil a krmeno bylo  tělo jeho jinou krmí nebeskou. Slovo Boží
bylo mu pokrmem a slávu měl na obličeji svém. To stalo se na
označení věci jiné 1). Onano sláva nyní uvnitř v srdcích křesťanů
se stkvěje.  Neboť těla vstávající při vzkříšení jiným,  božským
rouchem budou oděna a nebeskou krmí živena.
15.	Otázka. Co znamenají slova: „Žena nepřikrytou hlavou
modlící se" (I. Kor. 11, 5.)?
Odpověď: Poněvadž ženy za časův apoštolů vlasy si rozpouštěly a hlavy nepřikrývaly, proto přišel Pán a apoštolově ke tvoru a přivedli ho k rozumu. Žena totiž za obraz církve postavena jest. I jako ženy  za onoho času vlasy měly  na odiv rozpuštěny místo
1) Srovn. V. 10. n.

62     XII. 16.17. Kdo Pána mil. jako Maria a Marta, tomu udělí své milosti.
přikrytí: tak i církev odívá a obestírá dítky své oděvem božským a slavným. I za starého věku církve Israelské jediný byl sbor a Duch okrýval jej, a církev ta místo slávy oděna byla Duchem, ač jemu nehrubě byli povolni. A tak říká se církev o mnohých i o jedné duši. Neboť i duše sbírá v jedno všecka myšlení a jest také církví před Bohem. Neboť duše zasnoubena jest ke sňatku s ženichem nebeským a spojuje se s nebeským; a toť slušně říci lze i o mnohých i o jediném. Vždyť i prorok dí o Jerusalemě (Ezech. 16, 6.): „Nalezl jsem tě opuštěnou a nahou i oděl jsem tě" a co následuje, jakoby o jediné osobě rozprávěl.
16.	Otázka. Což pak značí, co Marta praví k Pánu o Marii
(Luk. 10,40.): „Já pečlivá jsem o mnohé věci a ona sedí při tobě" ?
Odpověď. Co tu měla Maria říci Martě, v tom ji předešel Pán, poněvadž všecko opustila, k nohám Páně usedla a po celý den Bohu blahořečila. Tu vidíš, jak to přisedání dáno jí za její milování. Aby však jasnější se stala řeč ta Boží, poslyš. Miluje-li kdo Ježíše drže se ho právě a nedrží-li se ho toliko, nýbrž setrvá-li i v milování ho: tu již obmýšlí Bůh dáti něco duši té za lásku takovou, ač neví člověk, co obdrží a jakého podílu duši od Boha se dostane. I k Marii, ana ho milovala a seděla u nohou jeho, ne tak prostě přistoupil, nýbrž jakousi moc tajnou ze své bytnosti udělil jí. I sama ta slova, jež Pán pokojně mluvil k Marii, byla duch a jakási moc (Jan 6, 64.). A slova ta vnikala v srdce její, duše v duši a duch v ducha, a mocí božskou plnilo se srdce její. Neboť moc ta nutně, kamkoli zavítá, tam také zůstává jako zboží, jež nemůže býti odňato. Protož i Pán věda, co jí udělil, pravil (Luk. 10, 42.): „Maria nejlepší stránku vyvolila". Později to, co Marta z ochotné služebnosti učinila, přineslo i jí milosť tu; neboť i ona obdržela moc božskou do duše své.
17.	A což divno, že ti, kdo přistupovali k Pánu a jeho tělesně
se dotýkali, přijímali moc od něho, když i na ty, kteří uvěřili, co
jim  mluvili  apoštolově,  Duch  svatý  připadl  (Sk.   ap. 10,  44.)?
Korneliovi z toho slova, jež slyšel, dostalo se moci;   čím více do
stávalo se moci té Marii, Zacheovi, ženě hříšnici, která spuštěnými
vlasy svými utírala  nohy Páně 1),  Samaritánce a lotra,  když  sám
Pán mluvil s nimi,   čím  více  Duch  svatý  spojoval  se s  dušemi

XII. 18. Službou Boží ač. se pravdě. XIII. Jakého obcov. B. na křest. žádá.   63
jejich. I nyní ti, kdož milují Boha a opouštějí všecko a trvají na modlení, tajně poučeni bývají o tom, čeho neznali. Neboť pravda sama zjevuje se jim podle žádosti jejich a vyučuje je (Jan .14, 6.): „Já jsem pravda". Také apoštolově sami obcujíce s Kristem před ukřižováním spatřovali veliká znamení, jak totiž očisťováni jsou malomocní a mrtví vzkříšeni. Avšak nevěděli, jak moc ta božská obcuje a působí v srdci a že mají se duchovně obroditi a sloučeni býti s duší nebeskou a státi se novým stvořením. Pro znamení, která činil, milovali Pána. Konečně řekl jim Pán: Co se divíte znamením? dědictví veliké uděluji vám, jakého nemá celý svět. 18. Tato však slova byla jim cizí, pokud nevstal z mrtvých a nevznesl tělo své nad nás, nad nebesa; a tenkráte vstoupil Duch Utěšitel v duše jejich a spojil se s nimi. Pravda sama zjevuje se duším věrným a člověk nebeský přichází k člověctví tvému a sjednává se s ním. Kdo tedy hotovi jsou k službě a ochotně všecko činí s horlivostí, věrou a láskou k Bohu, ty sama ta služba po nějakém čase uvede ku poznání pravdy. Neboť Pán zjevuje se duším jejich a učí je obcování Ducha svatého. Chválu vzdejmež a klanějmež se Otci i Synu i Duchu svatému na věky! Amen.
Homilie XIII.
Jakého požitku Bůli žádá na křesťanech.
Všecko viditelné stvořil Bůh a dal lidem k pohodlí a potěšení; i zákon spravedlnosti dal jim. Po příchodu pak Kristově žádá Bůh jiného požitku a jiné spravedlnosti, totiž čistoty srdce, dobrého svědomí, řečí šlechetných, myšlének čistých a dobrých a vůbec obcování, jako sluší na svaté; nebo dí Pán (Mt. 5, 20. d.) : „Nebude-li hojnější spravedlnosť vaše nežli zákoníkův a farizeů, nevejdete do království nebeského. V zákoně psáno jest: Nesesmilníš; ale já pravím vám: ani nepožádáš, ani ať se nehněváš". Kdo chce býti přítelem Božím, povinen jest zajisté chrániti se kalu hříchu a ohně věčného, který v nás jest. To činí nás hodné království. Sláva budiž jeho slitování a líbezné dobrotě Otce i Syna i Ducha svatého! Amen.

1) Sv. Makarius nepokládá tedy Marii sestru Lazarovu a „ženu hříšnici" (Luk. 7, 37.) za jednu a touž osobu, jak se v církvi západní od času Řehoře Velkého obecně téměř za to má. Srovn. u Bollandistů k 22. červenci Comment. praev. ad vitam s. M. Magd. §. 4—11.

64.                     XIV. 1—3. Naděje zpružinou činnosti lidské.
Homilie XIV.
O naději života křesťanského.
1. Nic nepodniká člověk bez naděje a 2. nepřestává na práci své, až došel, čeho se nadál. 3. Bůh dává se v odplatu tomu, kdo dříve jemu zcela se oddal; 4. ač všichni lidé jsou tvorové jeho, předse jen dětem svým dává pokrm nebeský. 5. Přičiňme se tedy, abychom z Boha zrodili se. 6. Každý tvor prospívá jedině na tom místě a v tom živlu, který se shoduje s jeho přirozeností; 7. a tak i duše neprospívá leč obcujíc v zemi zástupův andělských a duchů svatých.
1.	Všecko zde na světě konají lidé v té naději, že užijí prací
svých, a neužívá-li někdo s tím přesvědčením prací svých, nepořídí
ničeho.    Tak zajisté rolník seje v naději na úrodu a podstupuje
práce pro naději svou. „V naději", dí písmo (I. Kor. 9, 10.) „orá,
kdo oře", a kdo pojímá ženu, bére si ji v naději, že bude míti
dědice.    Kupec vydává se na moře a v nebezpečí života pro zisk.
A rovně tak i v království nebeském oddává se  člověk v naději,
že osvíceny budou oči srdce jeho, a odstupuje od záležitostí života
tohoto pilen jsa modliteb a proseb, očekávaje Pána,  až by přijda
se mu zjevil a očistil ho od hříchu, kterýž přebývá v něm.
2.	Zatím v naději nespoléhá na své práce, aniž obcování své,
až by dosáhl, čeho se naděje, až by Pán přijda uhostil se u něho
způsobem  patrným  a působností Ducha.   Když však dobrotivosti
Páně okusil a ovocem Ducha se potěšil, když odhrnula se záslona
tmy a světlo Kristovo zasvítilo  a v radosti nevýslovné působilo:
tehdy přesvědčuje se, že má Pána při sobě u lásce veliké a raduje
se jako tam obchodník, když zisku svého došel, avšak ještě zápasí
a bojí se zlodějův a duchů nepravosti, aby snad ochabnuv nepřišel
o to, čeho pracně nabyl, až by hoden uznán byl v království nebe
ském a v Jerusalemě tam na hoře.
3.	Vzývej mež tedy i my Boha, by svlékl nás ze člověka sta-
rého a již nyní v nebeského Krista oblékl nás,  abychom v něm
radovali se a jsouce od něho vedeni žili v pokoji a tichosti. Neboť
Pán, chtěje dáti nám v hojné míře okusiti království svého vece
(Jan 15, 5.):  „Beze mne nemůžete ničeho učiniti".   A věru znalť
on dobře osvěcovati mnohé skrze apoštoly své — neboť jsouce
tvorové   spoludělníky  vychovávali   sobě — a učiniti  sobě bratry
a syny Kristovy a povznésti je nad ostatní lidi, to jest posvěcovati
srdce a mysl a obraceti myšlénky k Bohu.   A tak uděluje Bůh
tajemným způsobem život a pomoc srdci, a sebe sama svěřuje mu.
Neboť když někdo tajemnou útrobu svou, to jest mysl a myšlénky

XIV. 4—0. Bůh zvláštním způsobem propůjčuje se dítkám svým.         65
své odevzdá Bohu, ničím jiným se nezaměstnávaje, aniž mysl svou rozptyluje, nýbrž sám sobě násilí čině, tehdy uznává ho Pán hodným tajemství svých, posvěcuje a očišťuje ho, ano sama sebe dává mu za pokrm nebeský a nápoj duchovní.
4.	Jako hospodář mající veliké statky,   čeládku a děti, jinou
stravu dává čeládce a jinou vlastním dětem svým,  které pošly ze
semene jeho, protože dědí po otci, spolu s ním jedí a otci svému
rovny   jsou:  tak i Kristus,  ten hospodář  opravdový,  všecko  sám
stvořil a živí, i zlé a nevděčné, ale děti své, které zplodil ze se-
mene svého, jimž udělil z milosti své a v nichž vypodobněn Kristus,
ty zvláštním živí občerstvením a stravou, krmí a nápojem, jakých
ostatním lidem se nedostává,  ano i  sama sebe dává jim, ježto
obcují s otcem svým, jakož dí Pán (Jan 6, 57. n.):    „Kdo jí tělo
mé a pije mou krev, zůstává ve mne a já vněm, a smrti neuzří".
Neboť ti, kteří drží pravé dědictví, ti se jako synové z Otce nebe
ského  zrodili a přebývají v domě  otce svého, jakož dí Pán  (Jan
8, 35.):  „Služebník nezůstává v domě,  ale syn zůstává na věky".
5.	Chceme-li  tedy i my z Otce nebeského  zroditi  se,  sluší
zajisté, abychom i nad jiné  lidi více se  přičinili snažností a zá-
pasem, horlivostí,   láskou   a  obcováním dobrým,   abychom žili  u
víře a bázni jako ti, kteří tak velikých statků dojíti a Boha děditi
žádají; neboť „Hospodin díl dědictví mého a kalicha mého" (Žalm
15, 5.).  A když  pak  Pán  takové  dobré předsevzetí a  statečnosť
spatřuje,  prokazuje milosrdenství své a očišťuje nás svým  slovem
nebeským a obživuje a vzbuzuje v nás mysl odumrlou a porušenou
ušlechtilými příklady a učením svých  apoštolův.    Nebo tvor tvora
obživuje a vychovává,  jako  oblaky símě  pšeničné  aneb ječné,  ač
také   stvořeny jsou; i déšť a slunce obživují,  co jim poručeno.
Jako pak  světlo  okny vniká do příbytku a slunce po vší zemi
rozestírá paprsky své: tak byli proroci světla jen vlastního  domu
Israelského,  apoštolově pak byli jako tolikerá slunce rozestírá jící
paprsky do všech končin světa.
6.	Máme zemi,  na níž bydlí  čtvernohá zvířata;  máme  také
zemi v povětří, kde létá a žije ptactvo; — to kdyby chtělo stanouti
a choditi po zemi,   našlo  by  se  lovců,   kteří  by je  schytali; —
máme  i  zemi   ryb,  vodu  mořskou;  a každý živočich tu,   kde se
zrodil,   buďto   na zemi neb   v povětří,   tam také má své bydliště,
svou potravu a své odpočinutí.    Rovněž  tak jest i země  a vlasť
satanova, kde žijí, chodí a odpočívají moci temnosti a duchové ne
pravosti; a jest i světlá země Boží, kde chodí a odpočívají zástu-
pové andělův a duchů svátých. A ani tu tmavou zemi nelze očima

66
XIV. 7. Pravá vlasť duše na nebesích.
tělesnýma spatřiti aneb dotknouti se jí, ani té světlé země Boží nelze dotknouti se aneb spatřiti ji očima tělesnýma; očím pak duchovním, to jest oku srdce, jeví se jak satanova země temnosti, tak i světlá země Boží.
7. A jak vypravují cizinci, jsou i hory ohnivé, kde ustavičný jest oheň, a jsou tam zvířata, ovcím podobná. Kdo je loviti chtějí, nadělají si železných obručí a ty na způsob udic metají a spouštějí do toho ohně, jelikož ta zvířata oheň mají za potravu, oheň mají za nápoj, občerstvení, vzrůst i život svůj, jelikož oheň jim ke všemu slouží. A kdybys je přenesl v jiný živel, ihned pohynou; a vlna jejich když ublátí se, nemyje se vodou, ale ohněm; i jsou pak čistější a bělejší. A tak mají i křesťané nebeský onen oheň za pokrm; ten jest jim odpočinutím, ten čistí, myje a posvěcuje srdce jejich, ten jim dává vzrůst, ten jest jim vzduchem a životem. Kdyby pak odtud vyšli, zahynuli by od duchů zlých, jako ona zvířata vystoupivše z toho ohně hynou, jako lekají ryby z vody vyňaté, jako čtveronožci uvrženi jsouce do vody se topí, aneb jako ptáci běhajíce po zemi lapeni bývají od ptáčníků; tak i duše, která nezůstává v zemi své, dusí se a hyne. A nemá-li oheň ten božský za potravu, za nápoj, za oblek, na očištění srdce a posvěcení své, zlí duchové zjímají a utratí ji. My pak bedlivě zkoumejme, zdali zaseti jsme v té zemi neviditelné a vštípeni jsme v té vinici nebeské. Sláva jeho milosrdenství! Amen.
Homílie XV.
Jak náleží duši zachovati se k nebeskému jejímu ženichu.
1. 2. Z veliké nízkosti pozvedl Pán duši za nevěstu svou královskou; i má si duše důstojnosti té vážiti. 3. Nářek veliký jest v nebi nad duší ztracenou, ježto jako Israel nevěrný k ženichu svému nevěrně se zachovala. 4. Právě proti duši omilostněné povstává satan a třeba jí bojovati a stříci se opatrně. 5. Bdělosti takové i vůbec třeba při službě Boží, ač bez milosti nelze duši zalíbiti se jemu. 6. Vzývejme Boba i za dary moudrosti a soudnosti; 7. neboť člověk nedochází dokonalosti najednou; 8. zvláště však třeba varovati se podezírání a všetečného souzení, 9. chceme-li zachovati sobě Ducha Božího. 10. Při vzkříšení celý člověk vstane z mrtvých, 11. 12. ale oslaven, svatý a světlý na všech údech svých; než zde třeba ještě bojovati a trpěti, protože pravda vždycky trpí protivenství. 13. Hřích ustavičně se pokouší o člověka, proto máme bdíti a nedávati mu sluchu. 14. 15. Ač Kristem Pánem přemožen má ďábel ještě přístup i ke křesťanu a patrně jeví se to při modlitbě, již křesťané  konají s nestejným úspěchem.   16. I člověk v milosti postavený

XV. 1. Děvka chudá nevěstou královou.	67
může klesnouti, 17. avšak Bůh i hříšníka znovu k pokání povzbuzuje. 18. I lidem dokonalým snášeti je utrpení, satan rozličným způsobem je stíhá, ale Bůh je neopouští; 19. avšak třeba cvičiti se v boji, pomíjeti věcí marných, míti na paměti soud Boží a 20. nikdy neustávati. Duch Boží působí v křesťanech, učí je a panuje v srdcích jejich, 21. jako temnosť v srdci hříšníků. Kdo by se domníval, že je bez hříchu, klame se. 22. Bůh udělil člověku zvláštní dary, jež ho povznášejí nad všechna stvoření viditelná; 23. zvláště pak vyniká vůlí svobodnou, 24. ježto stvoření nerozumná nutností vázána jsou ; 25. odtud ten rozdíl mezi lidmi. Hříchem člověk zadal svobodu svou satanu, 26. ale křesťané znovu dobývají jí světem pohrdajíce, se strachem a bázní o spasení své usilujíce a 27. pokorou poklad milosti Boží sobě zachovávajíce. 28. Než předse hřích neustává lákati je a třeba mu stále odporovati. 29. Bůh dopouští na křesťany i protivenství i rozkoše, aby se osvědčili v obojích. 30. On vybojoval, on vyléčil, on postavil nás v hodnosť nebeskou, 31. jaké by si člověk nemohl zasloužiti na věky. 32. Zevně všichni lidé sobě jsou podobni, ale uvnitř je rozdíl veliký. 33. Kristus hodlá přebývati v srdci člověka, třeba ho tedy vyčistiti, slušně upraviti a 34. podříditi správě svědomí. 35. Od hříchu Adamova vládne had v duši, ale Kristem nabývá duše svobody a přirozenosti božské. 36. Ostatně i hříšník může povstati i dokonalý klesnouti. 37. Znamení pravého křesťana je pokora a nenasytná touha po Pánu. 88. Jako Kristovo tělo při proměnění, tak budou i těla křesťanů při vzkříšení oslavena. 39. Nyní arciť umírají křesťané jako jiní lidé, aby 40. nikdo nevolil ctnost pro nesmrtedlnosť těla, ale z vůle svobodné. 41. Jen znenáhla dospívá člověk k dokonalosti duchovní, 42. podobně jako po mnoha stupních kráčí k učenosti; člověk pak dokonalý pohrdá světem tímto; 43. neboť důstojnosť křesťana jest nepřirovnaně větší. 44. Ne anděl, ale syn Boží umřel za člověka na kříži a žádá obcovati s ním; 45. avšak jen lidé srdcem čistí a ctnostní dojdou toho obcování. 46. Bůh sám bojuje za křesťana a 47. léčí jej; ale mějž se na pozoru, aby nebyl hříchem uchvácen a nepropadl moci satanově, 48. jenž zbavuje všeho rozmyslu a 49. pravého poznám původu hříchu, 50. kdežto svět pln jest nebezpečenství. 51. Ne každý odolá jim, ne každý střádá sobě pokladů nebeských. 52. Bůh všecky lidi zahrnouti chce do sítě milosti své, ale málo jich osvědčuje se; 53. především třeba odstraniti všeliké
překážky milosti.
1. Kdyby ku příkladu člověk velice bohatý, král slavný, oblíbil si v děvce chudé nemající ničeho kromě těla svého, a zamiloval by ji a hodlal ji učiniti nevěstou a manželkou: tu by ona zajisté veškeru náchylnost svou prokazovala muži tomu a zachovávajíc lásku svou k němu, hle ona děvka chudá a nuzná, ana ničeho neměla, stala by se paní všech statků muže svého. Kdyby však něčeho se dopustila proti slušnosti a povinnosti a neobcovala v domě muže svého, jak náleží: beze cti as potupou bude vyvržena, byť i lámala rukama nad hlavou, jakož označeno i v zákoně Mojžíšově o ženě nepodajné a muži svému neužitečné. A tu teprv pociťuje bolesť a zármutek převeliký uvažujíc, z jaké zámožnosti vypadla a jaké cti a slávy pozbyla, zhrdnuta byvši pro nerozum svůj.

68	XV. 2. 3. Duše nevěstou Kristovou.
2.	Podobně tak má i duše, již si byl Kristus,  ten ženich
nebeský, jako nevěstu přisnoubil k obcování tajemnému a božskému
a jež okusila nebeského bohatství, velikou snažností  přičiniti se,
aby opravdově zalíbila se ženichu svému Kristu a náležitě i slušně
plnila službu Ducha, která jí byla uložena, Bohu ve všem se za-
libujíc a Ducha v ničem nezarmucujíc, aby čistou k němu zachovávala
skromnosť a lásku a v domě krále nebeského   obcovala počestně,
jsouc vděčně pamětliva milosti sobě udělené, lile duše taková stává
se paní všech statků Páně, ano i slávy jeho božství tělo její do-
chází. Kdyby však v něčem poklesla a proti  slušnosti jednala ve
službě své a nečinila co jemu se líbí a vůle jeho neposlouchala a
s milostí Ducha, ana s ní jest, nepůsobila: i tu bude s potupou
a beze cti slávy své zbavena a stavši se nehodná a nedůstojná
obcovati s králem nebeským pozbude života. A tu pak nad takovou
duší nastává zármutek a bolesť a nářek všem duchům  svatým  a
rozumným: pláčí nad ní andělé, mocnosti, apoštolově, proroci a mu-
čeníci.
3.	Neboť jako dle řeči Páně radosť je  v nebi nad jedním
hříšníkem, jenž činí pokání (Luk. 15, 7.), tak i veliký je žel  a
nářek v nebi nad duší, jež vypadá z života věčného; a jako na
zemi, když umře bohatec, bratři jeho a příbuzní, přátelé a známí
s žalozpěvy, želem a naříkáním  vynášejí ho:  tak i všickni svatí
žalostí a vedou hoře a nářky své nad duší tou, což i samo písmo
na jiném místě (Zach.  11,  2.) naznačuje řkouc:   „Padla cypřiš,
kvělte cedrové" 1).   Nebo jako Israel, když vidělo  se mu zalíbiti
se Hospodinu, ač nikdy se mu, jak náleželo, nezalíbil, tu sloup
oblakový měl, an zastiňoval jej, a zase sloup ohnivý, an svítil mu,
a zřel na své oči, jak moře před ním se rozevírá a voda čistá ze
skály vychází; když pak mysl jejich a vůle odvrátila se od Boha,
tu vydáni jsou hadům a nepřátelům   svým a zavedeni v zajetí
hrozné a trpkou služebností zkoušeni: právě tak ovšem i s dušemi
našimi děje se. A to také Duch tajemně objevuje skrze proroka
Ezechiele (16, 9. n.), kde jakoby o Jerusalemě praví o duši takové:
„Nalezl jsem tě na poušti nahou i umyl jsem tě vodou od ne
čistoty tvé  a přioděl jsem  tě  rouchem  a dal jsem náramky  na
ruce tvé i točenici okolo hrdla tvého a náušnice na uši tvé,  a
byla jsi mi proslulá mezi všemi národy.   Běl a olej a med jídala
jsi; konečně zapomněla jsi dobrodiní mých a běžela jsi za milovníky
svými a smilnila jsi hanebně".
1)  Vlastně naopak: ,,Kvěl cypřiši, padl cedr".

69
XV. 4—6. Milosti dosažené bedlivě třeba, opatrovati.
4.  Takto   napomíná  Duch i duši,  která  z  milosti   jeho
Boha poznává,   když totiž   od předešlých  hříchů jsouc očištěna,
okrasou  Ducha  svatého   ozdobena  a   potravy  božské a nebeské
účastná neobcuje tak, jak náleží, u velikém poznání, a nezachovává,
jak sluší, náklonnosť a lásku nebeskému ženichu povinnou, a proto
zavržena bývá a zbavena života, jehož byla již účastná. Může za
jisté satan povstati a pozdvihnouti se ještě na ty, jež na takový
stupeň dospěli, a proti těm, již Boha milostí a mocí jeho poznali,
zvedá nešlechetnost ostří své a usiluje sraziti je. Třeba tedy bojo-
vati, třeba opatrně stříci se a s bázní a třesením konati spasení
své, jakož psáno jest (Fil. 2, 12.)- Kdož tedy jste účastni se stali
Ducha Kristova, nevažte toho lehce v žádné příčině, ni velké ni
malé, a nepotupujte milosti Ducha, abyste nepozbyli života, jehož
jste stali se účastni.
5.	Povím to ještě jiným obrazem.    Když ku příkladu sluha
se dostane do hradu královského, aby opatřoval nářadí k obsluze
potřebné, tu on bére z toho, co přináleží králi, byť i chůd a nah
byl přišel, a v nádobí králově posluhuje králi; — ostatně třeba
tu veliké opatrnosti a soudnosti, aby ničeho nečinil proti slušnosti,
nepřinášel na stůl králův jídel nepatřičných, alebrž pořádně první
i poslední předkládal; — kdyby však z nevědomosti aneb z ne-
soudnosti králi řádně neposluhoval, upadne v nebezpečenství třebas
i hrdla. A tak i duše,  jež v milosti a Duchu Bohu slouží, potře
buje nemalé soudnosti a dobrého poznání,  aby nějak při nářadí
Božím aneb ve službě Ducha nepoklesla vůlí svou s milostí se
neshodujíc.   Neboť v té službě Ducha, již nevidomě koná člověk
vnitřní, může duše i vlastním nádobím svým, to jest duchem svým
obsluhovati Pána, avšak bez nářadí jeho, to jest bez milosti nelze
Bohu sloužiti, to jest zalíbiti se ve všech přikázáních Božích.
6.	I když  dostalo  se duši milosti, i tenkráte třeba jí jest
veliké moudrosti a soudnosti; ale i tyto udílí on sám duši, ježto
žádá na Bohu, aby mu pak líbezně sloužila v Duchu, jehož při
jala, a nepravostí v ničem nedala se přemoci, ani nepoklesla nevědo-
mostí, smělostí neb nedbalostí byvši podvedena a proti rozkazu
vůle Páně jednajíc, jelikož pokuta a smrť a žalosť  nastávají duši
takové, což i apoštol Boží řekl (I. Kor. 9, 27.): „Abych snad, an
jiným káži, sám nebyl zavržen". Vidíš-li, kterak on, ač byl apoštolem
Božím, se strachoval?    Vzývejme tedy  Boha,  abychom my, jižto
jsme  obdrželi milosti   jeho,   službu Ducha konali dle vůle jeho
výborně a nežili myslí nevážnou, abychom takto líbezně obcujíce
s ním a duchovní službou dle vůle jeho sloužíce jemu zdědili život věčný.
5.	

70
            XV. 7—10. Křesčan nikoho nesuď; celý člověk vstane z mrtvých.
7.	Je-li někdo nemocen, bývají  předse některé   údy  jeho
zdrávy, snad oko při zraku,  aneb některý úd jiný, avšak ostatní
údové chyceni jsou; a tak jest i ve věcech duchovních. Může býti,
že někdo má trojí stránku ducha svého zdravou, ale proto není
dokonalý.   Ty víš,   kolik jest stupňů při duchu, jak po částkách
hříchu ubývá a jak  znenáhla  mizí a neustává  pojednou.    Všeliká
prozřetelná opatření Páně,  i že slunce vzchází i všecka díla jeho
stala se pro království, jež děditi mají vyvolení, aby ustaveno bylo
království pokojné a jednosvorné.
8.	Mají  tedy  křesťané  všelijak  bojovati a nesouditi   vůbec
nikoho,   ani veřejnou nevěstku,   ani hříšníky   aneb jiné lidi nezří-
zeně žijící, nýbrž na všecky pohlížeti   úmyslem prostým a okem
čistým,   aby  každému   bylo jako   přirozeno a vštípeno nikým ne
pohrdati, nikoho nesouditi,  nikoho nemíti v ošklivosti, aniž pode
zírati je.   Vidíš-li jednookého,   nesuď ho   v srdci  svém,   ale hleď
naň tak, jakoby zcela zdráv byl;   kdo   má  ruku  ochromenou,  na
toho hleď tak, jakoby ji neměl ochromenou; na kulhavého, jakoby
chodu byl rovného; na člověka dnou zlámaného, jakoby zdráv byl.
Nebo v tom záleží  čistota srdce,  aby,  zříš-li  hříšné nebo   mdlé,
měl s nimi soustrast a slitování.   Přiházíť se zajisté i to, že svatí
Páně sedí v divadle a hledí  na šalbu  tohoto světa;   než oni dle
vnitřního člověka rozmlouvají s Bohem, a toliko dle člověka zevněj
šího se zdá, jakoby očima patřili na to, co ve světě se děje.
9.	Jiné tedy jest usilování synů světa, jižto nadšeni jsouce
duchem bludu obmýšlejí co je zemského; a jinou mysl a vůli mají
křesťané náležejíce jinému světu, jinému městu.   Neboť Duch Boží
přebývá v duších jejich a oni pošlapávají protivníka svého; psánoť
zajisté (I. Kor. 15, 26.):   „Poslední nepřítelkyně zahlazena bude
smrť". Neboť ti, kdož Boha se bojí, jsou páni všech věcí; a naopak
líní u víře a hříšníci naskrze jsou otroci, oheň je pálí, kamen a meč
je usmrcují a konečně ďáblové panují nad nimi.
10.	Otázka.   Zdalipak na vzkříšení vstanou všichni údové?
Odpověď.. Bohu je všecko snadné a takto on zaslíbil; ale
slabosti a mysli lidské zdá se to býti jakoby nemožné. Jako totiž Bůh vezma trochu prachu a hlíny utvořil přirozenost jinou, přirozenost těla k hlíně nepodobnou, a učinil druhy mnohé jako: vlasy, pleť, kosti a svazy; a jako jehla do ohně jsouc uvržena mění barvu a v oheň se proměňuje, ačkoli podstata železa se neruší, nýbrž dále trvá: podobně i na vzkříšení všecky údy vstanou a jako psáno jest (Luk. 21, 18.) „ani vlas nezahyne", a všecky budou jasné, všecky ve světlo a oheň ponořeny a proměněny,  ale  nebudou jak

XV. 11—13. Tělo vstane oslav.; zde třeba neustále bojov. proti hříchu.      71
někteří praví, rozpojeny a obráceny v oheň, tak že by přirozenost jejich více nepozůstala. Neboť Petr zůstane Petrem, Pavel Pavlem, Filip Filipem, každý ve své vlastní přirozenosti a podstatě naplněn jsa Duchem. Pravíš-li však, že zruší se přirozenost, již není Petra ani Pavla, ale všude a naskrze Bůh a ti, kteří odcházejí do pekla, již nepociťují pokuty, aniž odplaty ti, kteří odcházejí do království.
11. 12. Představme si zahradu posázenou ovocnými stromy všeho druhu; jsou tam hrušky, jabloně i vinné réví mající ovoce a listí; tu pak zahrada ta i všecky stromy i listí na jinou přirozenost by se proměnila a stala by se světlou a jasnou: tak hle lidé na vzkříšení se promění a budou údové jejich svatí a světlí. A proto mají se lidé Boží připravovati k boji a k zápasu. Jako pak statečný jinoch snáší rány způsobené, dále zápolí a zase soupeře odbíjí: tak mají též křesťané snášeti protivenství zevnější a boje vnitřní, aby ač tepáni jsouce trpělivostí zvítězili. Nebo cesta víry křesťanské je taková: Kde jest Duch svatý, tu i v zápětí jako stín jde protivenství a potýkání. Víš jak pronásledováni byli proroci od vlastních svých krajanův, a předse v nich působil Duch. Víš, jak Pán, jenž jest „cesta a pravda" (Jan 14, 6.), ne od národa cizího, ale od svých vlastních, od svého kmene, od Israele byl pronásledován a ukřižován ; a podobně i apoštolé. Neboť od doby kříže 1) opustil je Duch Utěšitel a přešel na křesťany. Ostatně z Židů nikdo nebyl pronásledován, toliko křesťané vydávali krvavé svědectví. Proto nemá jim to býti s podivením, anobrž třeba, aby pravda trpěla protivenství.
13. Otázka. Někteří praví, že zlo vchází zvenku a že chce-li člověk, nepřijme je, ale odmítne od sebe.
Odpověď. Jako had rozprávěje s Evou, poněvadž poslechla ho, do ní vnikl: tak i nyní hřích, jenž je vně, vchází do člověka, když poslouchá ho. Nebo hřích má moc i svobodu vejíti v srdce; vždyť myšlénky nejdou zvnějška, ale rodí se uvnitř v srdci; pravíť apoštol (I. Tina. 2, 8.): „Chci aby se muži modlili bez hněvu a zlých myšlení"; a podle evangelia (Mat. 15, 19.) myšlénky vycházejí ze srdce. Dej se tedy na modlení a zpytuj srdce i mysl svou a chtěj odesýlati k Bohu modlitbu čistou; ohlížej se také bedlivě, zda nic ti nepřekáží, zda modlitba tvá se děje čistě, zda mysl tvá se zaměstnává s Pánem, jako rolník svým rolnictvím, muž svou ženou, kupec svým kupectvím; zda ty skláníš kolena svá k modlení, a jiní myšlení tvá rozptylují.
1)  Od té doby, co Krista ukřižovali.

72     XV. 14—17. Ďábel ještě má přístup ke křest: i spravedl. klesá a vstává.
14. 15. Ale ty pravíš: Pán když přišel, křížem svým „odsoudil hřích" (Řím. 8,3.), a tedy není ho již uvnitř. Než jako vojín, když byl zajel s vozem svým v něčí příbytek, má v domě tom moc vcházeti a vycházeti, kdy se mu líbí: tak i hřích má moc mluviti v srdci; neboť psáno jest (Luk. 22, 3.): „Vešel satan v srdce Jidášovo". Díš-li však, že příchodem Kristovým hřích byl odsouzen a že po křtu nepravost již více nenalézá potravy, aby v srdci ozývala se: zda nevíš, že od příští Páně až po tento den i ti, co byli pokřtěni, leckdy i zlé věci myslili ? či neobrátili se někteří ke chvále ješitné, ke smilství a obžerství? či mají všickni ti světáci, již žijí v církvi, srdce bezúhonné a čisté? či neshledáváme, že po křtu mnoho hříchů se páše a mnozí hřeší? Má tedy loupežník ten i po křtu pastvu a přístup a může páchati, co chce. Psáno jest zajisté (V. Mojž. 6, 5.): „Milovati budeš Hospodina Boha svého z celého srdce svého", a ty pravíš: Miluji ho a mám Ducha svatého; máš-li pak paměť a lásku a toužebnosť svou po Pánu? jsi-li pak dnem a nocí k němu připoután ? Máš-li lásku takovou, cist jsi; nemáš-li jí však, pátrej ještě, když práce pozemské neb myšlení zlá a mrzká se ti naskytují, kloní-li se tu duše tvá k nim, čili se táhne vždy k lásce a toužebnosti po Bohu? Neboť myšlení světská táhnou mysl k věcem zemským a porušitelným a nepřipouštějí milovati Boha a pamatovati na Pána. Druhdy vydá se člověk jinak nevědomý na-modlení, sklání kolena a mysl jeho ocitá se v míru a pokoji; když pak dále dumá a hloubá, tu roztrhne se zeď nepravosti oproti stojící a on proniká k vidění a k moudrosti takové, že ani mocní ani moudří ani řečníci nemohou pochopiti a seznati důvtipu jeho; neboť tajemstvími Božími zaměstnává se. Kdo perly neumí zkoumati, ten také neumí oceniti je, protože v té věci nemá zkušenosti. Proto tedy křesťané opovrhují tím, co je na zemi slavného, a považují to za smetí proti velebnosti, jež v nich žije a působí,
16.	Otázka. Může-li klesnouti člověk, jenž má milost'?
Odpověď. Bude-li nedbalý, poklesne; neboť nepřátelé nikdy nezahálejí, aniž se štítí boje: čím více ty nemáš ustávati hledati Boha; nebo veliká vzejde ti škoda, budeš-li nedbalý, byť se i zdálo, že v tajemství milosti utvrzen jsi.
17.	Otázka.  Zůstává-li milosť při člověku i po pádu?
Odpověď. Bůh chce člověka znovu uvésti k životu a vzbuzuje ho, aby opět želel hříchův a usmyslil si. Pakliže zůstává při něm, (vzbuzuje) i toho, jenž se kaje z dávných pošetilostí svých, aby opět jich želel a napravoval.

XV. 18.19.  I na lidi dokonalé dop. Bůh utrpení z příčin závažných.        73
18.	Otázka. Zdali lidem dokonalým ještě snášeti jest utrpení
a boj, čili jsou již zhola bezpečni?
Odpověď. Nepřítel nikdy neustává bojovati, satan pak nemilosrdný jest a nenávistník lidí; proto také bez ustání bojuje s každým člověkem, ale nenapadá všechny jednostejně. 1 vladaři a knížata odvádějí daně králi, ale ten bezpeče se na své bohatství, zlato a stříbro, jako z nadbytku svého veliké činí náklady a nepovažuje toho za škodu. Podobně i kdo dává almužnu, nepokládá jí za škodu. A tak i satan pokládá tyto věcí l) za vedlejší. Tu jest ku příkladu člověk chudý, jemuž se nedostává pokrmu ani na jeden 'den; onen bývá bičován a trápen, že nemůže úplně zapraviti svou daň; jiný bývá mučen a ukrutně trápen a neumírá; jiný zase pro jediné slovo na hrdle bývá trestán a utracen. Tak lile jsou i mezi křesťany, kteří silně bývají napadáni a trápeni od nepravosti, ale v boji ještě více se tuží a nabývají zběhlosti, pohrdajíce mocí nepřátelskou, aniž v té příčině upadají v nebezpečenství, poněvadž jsou stateční a ujištěni svým spasením, že často se cvičili v boji s nepravostí a zkušenosti nabyli. Bůh jest s nimi, vede a těší je.
19.	Jiní však, jenž nikdy se nebyli cvičili, jakmile na ně první
protivenství připadne aneb válka proti nim se zdvihne, ihned upadají
v záhubu a zahynutí.    Když  někdo jde  městem  chtěje  navštíviti
své milé a známé, a když na tržišti se potká s mnohými, nedá se
jimi zdržeti, maje na mysli  shledati  se* s milými  svými; a když
pak  zvenku zatluče na dvéře a zavolá:   rádi mu   otevrou přátelé
jeho.    Jestliže však  se  baví na tržišti a tam posmívati se dává
a zdržovati od těch, s nimiž  se setkal:  dvéře se zavrou a nikdo
mu neotevře.    A  takhle i ten,  kdo přijíti žádá ke Kristu, Pánu
našemu, příteli opravdovému,  nechať všech jiných věcí pomine a
jimi pohrdne.   Lidé,  kteří vcházejí do  paláce ke králi, knížata
a správcové u veliké bývají úzkosti, jak by měli odpověděti i aby
se v řeči své nepotkli a v potupu neb pokutu neupadli; vesničané
však a lidé jinak nevzdělaní,  kteří nikdy panovníka neviděli, ne
mají takových starostí;  a tak jest i se světem  tím podnebeským
od krále až po žebráka:   slávu Kristovu neznajíce péči mají o věci
vezdejší a na den soudu zřídka kdo rozpomene se.   Kdo však my-
šlením  svým  vstupují k  soudné  stolici  Kristově,  kde  trůn jeho
jest, a před obličejem jeho ustavičně kráčejí, ti jsou vždycky v bázni
a strachu, aby nějak nepoklesli ve svatých jeho přikázáních.
1) Tuším některé ty ctnosti, ve kterých lidem dokonalým nepřekáží.

74     XV. 20—22. O srdce pokouší se milost i hřích; vznešenost člověka.
20.	Boháči  tohoto světa, když byli mnoho  obilí naskládali
do stodol svých, opět  pracují den ode  dne více,   aby zbohatli a
v nedostatek neupadli; kdyby však spolehše  na bohatství uložené
nedbali nastřádati jiného, nýbrž trávili ze zásoby uložené, skoro by
v nouzi a nedostatek upadli;  proto třeba, aby  přijímajíce a střá-
dajíce dále se  přičinovali  a shromažďovali,   by nechudli.    Rovněž
tak jest i u křesťanů s požíváním  milosti  Boží;   neboť  dí písmo
(Žalm 33, 9.):   „Okuste a vizte,  jak libý jest Hospodin".    Okou-
šení pak toto jest moc Ducha na jisto působící, ježto v srdci službu
koná.  Nebo kdož jsou synové světla a synové služby novozákonní
v Duchu svatém, ti neučí se ničemu od lidí, neboť „učeni jsou od
Boha" (Jan 6, 45.).   Sama totiž milosť vpisuje jim v srdce zákony
Ducha.   A proto nemají spoléhati jedině na písma černidlem psaná,
ale i milosť Boží píše jim v desky srdce zákony Ducha a tajemství
nebeská; a srdce panuje a kraluje celému ústrojí tělesnému. A když
milosť ujala pastviny srdce, panuje všem údům a všemu myšlení;
nebo tam všecka mysl a všecko myšlení duše a všecka naděje její.
Proto také proniká milosť všecky údy těla.
21.	A  podobně  zase při těch,  jenž jsou   synové   temnosti,
vládne hřích nad srdcem a vniká do částek všech; neboť „ze srdce
vycházejí zlá myšlení" (Mat.  15, 19.); a tak rozlévaje se pokrývá
člověka temností. Kdo by však upíral, že hřích vychovává se a roste
s člověkem, ten tuším ani nemyslí na zítřejší den, aniž po něčem
baží;   neboť   hřích   na   nějaký   čas  ustává   nátisky činiti člověku
a vnukati mu zlé žádosti, tak že by člověk ten přísahou stvrzoval:
taková vášeň již proti mně nepovstává;   a hle, za krátký čas hoří
žádostí,   tak  že v té  věci křivopřísežníkem   shledán bývá.   Nebo
jako rourou protéká voda, tak srdcem a myšlením hřích. Kdo toto
popírá, hříchem,  jenž   bude  brzo.   nad ním slaviti vítězství,  bude
usvědčen   a zahanben;  nebo  nepravosť  hledí  se  skrýti  v  mysli
lidské a zůstati tam utajena.
22.	Kdo tedy  miluje Boha, s tím i Bůh spojí lásku svou,
a shledal-li ho jednou věřícím,   přidá mu víru nebeskou, a tak se
stane jako dvojí člověk ten. Abys ty tedy mu obětoval z údů svých,
i on sám ze svých jakoby cosi podobného sloučí s duší tvou, abys
mohl  všecko  čistě konati,  mohl čistě milovati a čistě modliti se.
Veliká jest důstojnosť člověka!    Hle jak veliké jest nebe a země,
slunce a měsíc; avšak nezalíbilo se Hospodinu odpočinouti v nich,
leč jedině v člověku.    Vzácnější  tedy je  člověk  všech  stvoření a
bezmála říci se odvážím,   vzácnější netoliko stvoření viditelných,
ale i neviditelných, duchů totiž služebných (Žid. 1. 14.). Neboť ne-

XV. 23—25. Vůli svob. vynik. lidé nad jiná stvoření a liší se vespolek.     75
řekl ani o Michaeli ani o Gabrieli: „Učiňme je k obrazu a podobenství svému" (I. Mojž. 1, 26.), nýbrž o rozumné bytosti člověka, o duši nesmrtelné; a psáno jest (Žalm 83, 8.): „Šiky andělské okolo těch, kteří se ho bojí". Stvoření tedy viditelná jakousi přirozeností nezměnitelnou vázána jsou.
23. Nebe jednou bylo zřízeno, podobně slunce, měsíc i země, a nelíbilo se v nich Hospodinu, ale také nemohou jinak pohybovati se, než jak byly stvořeny,  aniž   mají vůli.   Ty však  učiněn jsi k obrazu a podobenství Božímu,  a to tím, že jako Bůh svémocný jest  a  co chce  činí — kdyby chtěl, mohl by dle moci své odkázati spravedlivé do pekla a hříšníky do království, jakkoli tak nevolí a nečiní; neboť soudce spravedlivý jest —: tak i ty svémocný jsi a chceš-li zahynouti, přirozenosti jsi proměnitelné. Chtěl-li by se rouhati, míchati otravy neb zavražditi někoho,   nikdo se ti ne-vzepře  a nezabrání.   Chce-li kdo,   bude Boha poslušen  a bude kráčeti cestou spravedlnosti a přemáhati své žádosti;  neboť mysl taková na odpor se staví a rozmyslem statečným překonati může útoky nepravosti a žádosti hanebné.
24. Jestliže v domě vzácnějším, kde je nádobí od zlata, nádobí pozlacené a od stříbra, oděvy rozmanité, zlato a stříbro, služebníci a služebnice, jež tu posluhují, zdržují mysl  svou,   ač přirozenost pro hřích obývající v ní po všem baží,   a pro lidskou bázeň pánů svých potlačují popudy svých žádostí: čím více tu, kde bázeň Boží jest, povinna  mysl bojovati a vzpírati se proti hříchu vždy sobě přítomnému 1 Neboť jen to, co je v moci tvé, přikázal Bůh. Přiroze-nosť zvířat nerozumných vázána jest: přirozenosť hadí ku příkladu je krutá a jedovatá, a  tudíž všichni hadové jsou takoví; vlk je přirozenosti dravé, a takové přirozenosti jsou vlci všichni -, beránek jsa krotký bývá polapen, a všichni beránci tétéž jsou přirozenosti; holubice je prostičká a beze lsti,   a všichni holubi jsou tétéž přirozenosti.  Ale s člověkem není takto:  jeden je vlk dravý  a jiný jako beránek uchvácený; z téhož rodu lidského obojí pochází.
25. Jeden nepřestává na své vlastní ženě, ale smilní, kdežto
jiný takové žádosti ani nepřipouští vstoupiti do srdce svého; jeden
olupuje bližního  a jiný pro Boha i své rozděluje.   Tu tedy vidíš,
jak proměnitelná je přirozenosť lidská: kloní se ke zlému a opět
k dobrému a schopna jest na obě strany činiti  co  chce.   Chopna
tedy jest i dobrého i zlého, bud milosti Boží,  buď moci protivné,
avšak není podrobena nutnosti;  jelikož i Adam sám prvé,  dokud
žil v čistotě a nevinnosti, panoval svému myšlení, ale od té doby,
co přestoupil přikázaní, hory nesnesitediné leží mu na mysli. My-

76     XV. 26—28. Svobody té proti hříčku nczacli. bez mil., bázně a pokory.
šlénky  nepravosti smísivše  se staly  se vesměs jako jeho vlastní, a už nemá vlastní ani jediné, poněvadž vládne jimi nepravost
26.	I třeba tedy hledati svíce, kterou bys rozžal a při které
bys nalezl myšlení čistá; neb ta jsou přirozená, která Pán stvořil.
Ti, kteří se vychovávají k plavbě na moři, naučili se plovati, a
když povstane bouře a vlnobití, neděsí se. A tak jest i s křesťany.
Jako mysl tříletého dítěte nemůže pojati a pochopiti mysl dokona-
lého sofisty, ježto mnoho  času mezi nimi prošlo: tak i křesťané
jako nemluvňata světa toho neváží hledíce k stupni milosti; neboť
jsou cizinci ve světě tomto. Vlasť jejich a útěcha jest jinde; majiť
křesťané utěšení Ducha svatého, majíť slzy,  žel a nářek,  a samé
ty slzy jsou jim rozkoší. Avšak mají též bázeň v radosti a plesání,
jsou  jako lidé, již nosí krev svou v rukou svých, nedůvěřujíce
sobě aniž domnívajíce se, že by čím byli, alébrž za nic považováni
a zavrženi jsouce od lidí všech.
27.	Jako složil-li král u některého chudáka poklad svůj, ten
vezma ho v ostrahu, nedrží ho za svůj,  ale všude se zná ke své
chudobě, aniž se opovažuje z cizího pokladu něčeho utratiti; neboť
mu vždycky  leží na mysli,  nejen  že poklad  není jeho vlastní,
nýbrž i: král, vladař složil ho u mne a když se mu zlíbí, zas ode mne
ho vezme: podobně tak mají o sobě smýšleti také ti, kteří obdrželi
milosť Boží,  mají býti pokorni a znáti se k chudobě  své.    Neboť
kdyby ten chudák,  u něhož  král uložil svůj poklad,  spouštěje se
na cizí poklad, jakoby jeho vlastní byl, jím se vynášel a pýchu
pojalo srdce jeho:  tu nepochybně by mu král odňal poklad svůj,
a on, ač u něho uložen byl, zůstal by chuďasem, jakým dříve byl.
A tak i když zpyšní ti, jimž milosti Boží se dostalo, a když pýchu
pojímají srdce jejich: Pán odnímá jim milosť svou a oni zůstávají,
jak byli před přijetím milosti Páně.
28. Než mnozí majíce při sobě milosť, jak hříchem o ni bývají oloupeni, ani nevědí. Jako kdyby byla v domě některém mladice a jinoch, a ten by jí lahodil a ji loudil, až by mu svolila a smilnila s ním a zasloužila si vypuzení: tak i hrozný ten had hříchu s duší jest, lákaje a nabádaje ji; a když svolí, tu duše netělesná obcuje s netělesnou nepravostí ducha, to jest duch obcuje s duchem a ten, jenž připustil k sobě a pojal myšlení nešlechetníka, cizoloží v srdci svém. Ten tedy jest cíl zápasu tvého, by necizoložil v myšlení svém, ale myslí na odpor se postavil, uvnitř bojoval a zápasil, neposlouchal a neměl zalíbení v myšlénkách svých. A když takovou hotovosť u tebe Pán shledá v den poslední, přijme tě do království svého.

XV. 29—31. Bůh volá a zkouší člověka, chystaje mu slávu netušenou.      77
2!). Jsou zajisté některé věci, které Pán tak řídí,  aby lidem osvědčil milosť a volání své; a jsou zase jiné,   které tak řídí dopouštěním, aby člověk byl zkoušen a cvičen, i aby ukázala se své-moc člověka.    Neboť kdo  v soužení a pokušení  jsouce postaveni vytrvají v nich, neminou se s královstvím nebeským. A proto křesťané nestěžují sobě, aniž se zarmucují v protivenstvích. Když zkoušeni bývají nouzí nebo příkořím, nemá jim to býti s podivením, alebrž spíše radovati se mají z chudoby a pokládati ji za bohatství, půst za rozkoš, potupení a pohanění za slávu.   A naopak, když přicházejí do případností, jež v životě tomto platí za slavné, ale svádějí k utěšení tělesnému,   aneb  když nabývají  bohatství,   slávy, rozkoší:  tu  nemají se radovati z věcí  těch, nýbrž  jako ohně utíkati jich.
30. Na objasnění. Národ maličký zdvihl by se odbojně proti králi;  tu nebude  se  král   sám  truditi válkou,   ale pošle vojáky s vůdci jejich, a ti válku povedou. Jestliže by však hnul se proti němu národ veliký, kterýž by mohl podvrátiti jeho království, tu bude přinucen sám král s celým dvorem a se vším vojskem svým jíti. do boje a bíti se.   Viz, jak veliké důstojenství tvé!  Bůh hnul se s vojskem svým, já řku, s anděly a duchy svatými, a sám přišel poslán byv pro tebe,  aby  tě  sobě od smrti vykoupil.   Vzmuž se tedy a považ, jak Bůh tě opatřil. Uvádíme příklad z života vzatý pro život.   Jako kdyby král připadl na člověka chuďasa nemocí sklíčeného, nic nestyděl se za něho, nýbrž léky hojivými léčil rány jeho a dopravil ho do paláce svého a oblekl ho v šarlát a korunu a stoloval s ním:  tak i král nebeský Kristus, přišed k člověku těžce raněnému, uzdravil ho a učinil ho společníkem královského stolu svého, a to ne násilím donucuje vůli jeho, nýbrž pozývaje v takovou hodnost postavil ho.
31. V evangelii  (Luk. 14,   18. n. Mat.  22,  4,  n.)   zajisté psáno jest:   „Poslal  Pán  služebníky   své volaje ty, jež by chtěli přijíti a vzkázal jim:   Hostina  má   připravena jest.   Ale pozvaní vymlouvali   se  řkouce, jeden:  koupil jsem  spřežení volů, jiný: ženu jsem pojal".  Vidíš tu, že žváč byl ochoten,  ale pozvaní odmítali. Ti tedy sami sobě vinni byli.   Tak veliké jest důstojenství křesťanů.   Patř, Hospodin připravil jim království a pozývá je, by vešli; než oni nechtějí.   O daru tedy, jejž děditi mají,   dobře by se mohlo říci: Kdyby každý od té doby, co stvořen byl Adam, až do skonání světa  proti satanu bojoval a protivenství podstupoval, nic velikého by  neučinil  proti   slávě,  kterou zděditi má;   neboť spolu s Kristem kralovati bude  po věky neskonalé.   Sláva budiž

78     XV. 32—34. Lidé nestejní jsou; jak připrav. Kristu příbytek v srdci.
tomu, jenž duši takovou tak zamiloval, že sebe sama i milosť svou jí dal a svěřil! Sláva velebnosti jeho!
32.	Na pohled my bratří všichni, co tu sedíme, jeden obraz
a jeden obličej   Adamův obnášíme; než  také-li v skrytě a uvnitř
jedna jest vůle všech a srdce jedno? i toť jsme všichni za jedno,
všichni dobří a zbožní;   či jsou někteří mezi námi, již mají spole-
čenství s Kristem a s jeho  anděly, jiní pak se satanem  a  duchy
zlými? A my tu sedíme spolu všichni jako jeden napohled majíce
všickni jednu tvář Adamovu.  Vidíš, jak něco jiného je bytost du-
chovní, člověk vnitřní, od člověka zevnitřního, protože na pohled
všichni jako jeden býti se zdáme? A jedni jsou s Kristem a s anděly,
jiní se satanem  a duchy nečistými.   I má tedy  srdce  hloubku
jakousi nesmírnou;  jsou tam jídelny,  ložnice,  vrata,   síně, mnoho
krámův 1) a východy;   tam  dílna  spravedlnosti i nepravosti;   tam
je smrť, tam je život; tam jsou trhy dobré i špatné.
33.	Jako když velkolepý palác zapustne a všelikým neřádem
a mnohými mrchami se naplní,   takový jest  palác Kristův,   srdce,
pln všeliké nečistoty a velikých davů   duchů  zlých.   Třeba tedy
palác ten přestavěti, opraviti a komory i příbytky  slušně zaříditi.
Neboť přijde tam král Kristus  s anděly a duchy svatými,   aby tu
odpočíval a přebýval, aby se tu procházel  a založil tu svoje krá-
lovství.   Dím pak, jako když loď velikou úpravou vystrojena jest,
kormidelník  všecky  vede   a   spravuje, jedněm   domlouvaje a jiné
řídě: podobně i  srdce má za kormidelníka rozum,   svědomí  kára
jící, myšlení, kteráž  se  vespolek   obviňují a  zastávají;   neboť dí
apoštol (Řím. 2, 15.): ;,Když myšlení se vespolek obviňují aneb
také zastávají".
34.	Ty víš, že svědomí neschvaluje myšlení, jež  povolují
hříchu, ale že je hned kára. Neklameť ono, ježto dosvědčuje, jak
mluviti bude před  tváří  Boží  v  den  soudu,   maje uloženo  kárati
vždy.   Jako když vůz, otěže,   hovádka a všecken přístroj   v moci
jednoho vozataje jsou, ten když chce, jede na voze úprkem, a když
chce, vůz zadrží a kam jej   obrátiti  chce, tam vůz jede s ním,
všecek  tedy  je   v moci   vozataje   svého:   tak i srdce  má  mnohá
myšlení přirozená, kteráž s ním spojena jsou,  a rozum a svědomí
kárají   a   řídí   srdce  a srážejí  myšlení přirozená   v  srdci bující.
Máť duše mnoho, článkův a jedno jest.
1) Přeložili jsme tak původní diakoniai poloi vedeni jsouce přirovnáním srdce k domu řeckému, z něhož se předně vraty, pak síní podle krámů n obojí strany vycházelo. Srovn. Velišského „Život Řekův a Římanův" str. 78.

XV. 35—37. Přirozená člov.klesnouti i povstati; pokora znám. křesť.      79
35. Od té zajisté doby, co Adam přikázaní přestoupil, vnikl had do domu, stal se pánem jeho a jako druhá duše s duší jest; neboť dí Pán (Luk. 14, 33.): „Kdožkoli nezapře sebe a nebude nenáviděti duše své, nemůže býti učedlníkem mým"; a (Jan 12, 25.): „Kdo miluje duši svou, ztratí ji". Když hřích vešel v duši, stal se údem jejím, spojil se s člověkem tělesným, a odtud bují v srdci myšlení mnohá i nečistá. Kdo tedy činí vůli duše své, činí vůli svého srdce, jelikož duše se srdcem jakoby spletena a smíšena jest. Kdo pak podrobuje duši svou a nevrazí proti sobě a proti žádostem svým, toho rovnati lze k člověku, jenž dobývá města nepřátelského, zasluhuje obdržeti dokonalou míru Ducha, mocí Boží obléká člověka čistého a bývá nad sebe povýšen; neboť kdo takový jest, ten konečně božské přirozenosti bude účasten a stane se .synem Božím přijma znak nebeský v duši své. Vyvolení Boží bývají totiž pomazáni olejem posvěcujícím a stávají se z nich hodnostáři a králi.
36. Máť zajisté člověk přirozenost takovou, že i ten, kdo hluboko zabředl v nepravosť a hříchu otročil, obrátiti se může na cestu dobrou, i ten, kdo jat byl Duchem svatým a opojen věcmi nebeskými, má toho vůli převrci se k zlému. Žena oděná v hadry, vyhladovělá, špinavá mnohým trudem došla by důstojnosti královské a zdobila by se šarlátem a korunou, ano stala by se i nevěstou královou; i vzpomene si předešlé špíny své a zachce se jí vrátiti se v stav dřívější; ale nerodí vstoupiti v hanbu předešlou, byloť by bláznovstvím: tak i ti, kdo již „okusili milosti Boží a stali se účastni Ducha" (Žid. 6, 4), nebudou-li chrániti se, potuchnou a bude s nimi hůře, než když byli ještě světu oddáni; ne že by Bůh byl proměnlivý a neměl dostatečné síly, neb že by Duch potuchl, ale že lidé sami nesouhlasí s milostí; proto se zvrhují a v tisícero hříchů padají. Nebo ti, kteří onoho daru okusili, mají při sobě obé, radosť a potěšení, bázeň a třesení, plesání a zármutek. Rmoutit se nad sebou a nad celým Adamem, poněvadž jedna jest přiro-zenosť lidí všech;  a slzy jsou jim chlebem a zármutek sladkostí
a útěchou.
37. Vidíš-li pak, že někdo se vynáší a nadýmá, jakoby milosti byl účasten, toho, by činil zázraky a křísil mrtvé, ale duše neměl ponížené a upokořené, nebyl duchem chůd a sám sobě ošklivý, toho podvádí nepravosť, aniž o tom ví, a byť i činil divy a znamení, nelze mu věřiti. Znamení křesťanství zajisté je to, aby líbí-li se kdo Bohu, hleděl utajiti se lidí a byť měl všechny poklady královy, ukrýval je a vždycky říkal: Poklad není můj, jiný

80   XV. 38—40. Těla křesť. budou o slav., nyuí umír . aby ctnosť byla záslužnou.
ho u mne uložil, jáť jsem žebrák; a kdy se mu zlíbí, vezme jej ode mne. Ale kdo praví: Jsem bohat, mám dostatek, nastřádal jsem, nepotřebuji více, ten není křesťanem, ale nádobou bludu a ďábla. Nebo požívání Boha je bez nasycení a čím více ho někdo okouší a požívá, tím více lační. Takoví mají horlivost a lásku k Bohu, již nelze udržeti, a čím více usilují prospívati a pokračovati, tím více za chudé se pokládají jako lidé nuzní a ničeho nemající. Řikajíť takto: Nejsem ani hoden, aby slunce na mne zasvítilo. To je znamení křesťanství, pokora.
38.	Ale kdo praví:  Dosti mám, pln jsem, tenť bloudí a lže.
Jako tělo Páně bylo oslaveno, když vstoupil na horu, a proměněno
ve slávu Boží a světlo neskonalé: tak i těla svatých budou oslavena
a budou se stkvíti. Jako vnitřní sláva Kristova takto po těle jeho
se rozprostřela a zableskla: podobně i pří svatých  moc  Kristova,
jižto mojí u vnitru svém, v onen den navenek po tělích jejich se
rozleje; nebo jeho podstaty a přirozenosti již od nynějška účastni
jsou v mysli své.   Psánoť jest  (Žid. 2,  11.):   „Který  posvěcuje i
který posvěcen  bývá,  z jednoho jsou"; a  (Jan 17, 22.):   „Slávu,
kterou jsi mi dal, dal jsem jim".   Jako od jednoho ohně mnoho
lamp se rozžehne, tak i těla svatých jsouce údy Kristovými nutně
stávají se taková, jaký on jest.
39.	Otázka. Kterak budou křesťané povýšenější nad prvního
Adama? ten totiž byl nesmrtelný a na duši i na těle neporušitelný,
onino však umírají a hynou.
Odpověď. Pravá smrť-uvnitř jest v srdci, je skryta a vnitřní člověk umírá jí. Když tedy někdo přešel z té smrti k životu skrytému, ten opravdově žije na věky a neumírá. Ač těla takových na čas se ruší, znova vstanou v slávě, neboť jsou posvěcena. Proto spánkem a odpočinkem nazýváme smrť křesťanů. Kdyby však člověk byl nesmrtelný a neporušitelný na těle, vše-cken svět vida věc tu podivnou, že těla křesťanů nehynou, nutností a ne dobrou vůlí chodil by po ctnosti.
40.	Ale,  aby dokonale se jevila a zůstávala vůle svobodná,
již  Bůh  dal  člověku   na  počátku,   proto tak  zřízeny jsou osudy
jeho a těla rozrušují se, aby bylo na vůli člověka obrátiti se k do
brému nebo  ke zlému.    Neníť ani člověk dokonalý  nutností  při
poután k dobrému,  ani člověk v hříchu zapadlý, jenž  sama  sebe
činí nádobou   ďáblovou,  jehož  soudu všecko  propadlo,  ke zlému,
alebrž má toho svobodu, státi se nádobou vyvolení a života. A po-
dobně   ani  ti, kdož  božstvím jsou opojeni,  ač  plni jsou Ducha
svatého a zcela jemu oddáni,  nižádnou nutností  nejsou  bezděčem"

XV. 41. 42. Znenáhla dospívá člověk k dokonalostí.	81
alébrž   svobodno  jim   obrátiti   se   a   činiti   co   chtějí,   za   věku tohoto.
41.	Otázka. Zdali hříchu po částkách ubývá, zdali znenáhla
vykořeňuje se a tak i člověk prospívá v milosti, čili se hřích vy
plení hned, jakmile člověk pokročí?
Odpověď. Jako zárodek v životě matky ne hned tuhne v člověka, nýbrž znenáhla nabývá tvaru a rodí se, avšak ještě není člověkem dokonalým, ale roste po mnohá léta, až v muže dospěje; jako zrno ječné nebo pšeničné ne hned kořeny pouští, jak mile bylo v zemi vrženo, nýbrž jdou přes ně bouře a větry a pak teprv v čase náležitém v klasy dozrává; a jako kdo zasadil hrušku, ne hned ovoce klidí: podobně člověk i" ve věcech duchovních, kde tak veliká se jeví moudrosť a důmyslnosť, znenáhla dospívá „v muže dokonalého, v míru plnosti veku" (Efes. 4, 13.), a nikoli, jak někteří říkají: Oblec, svlec.
42.	Kdo se  chce učiti vědám, jde a učí se  znaménkům;
a když tu pokročil a jest první, jde do školy Latiníkův a jest ze
všech nejposlednější; když pak se tu dostane za předního, odejde
do školy grammatikův a jest zde opět poslední a začátečník. A když
se  naučil  řečnictví,   mezi  právními zástupci jest nováček a po
slední.   A když  opět se  stal prvním, tu teprv se mu dostává
úřadu; a když se stal náčelníkem, bére si přísedícího ku pomoci 1).
I když tedy v těch věcech viditelných tolik jest stupňů pokroku,
čím více tajemství nebeská mají své pokračování a po stupních
mnohých postupují; a teprv ten, kdo mnohým cvičením a mnohými
zkouškami se probral, stává se dokonalým. Neboť křesťané, kteříž
milosti v pravdě okusili a znamení kříže nosí v mysli a v srdci
1)  Místo toto nedosti jasné jest a přes všechno usilování náležitého světla nabyti jsme nemohli. Nesnáze působí hé  scholé tón Romaikon mezi první počátky učení školského, ta sémeia (čísti" a psáti), a vyšší stupeň literního vyučování, ta grammata (hlavně vykládání básníků) položená, a pak otázka, zdali až do konce toho odstavce o rozličných stupních života školského řeč jest, či ke konci o jiných důstojnostech a úřadech na základě vzdělanosti školské dosažených.

82	XV. 43—45. Důstojnost křesťana převeliká jest.
svém, ti od krále až po žebráka všecko za smetí a smrad pokládají ; ti snadno také poznávají, že všecek ten svět zemský, poklady královské, sláva a výroky mudrctví jsou zjevy klamnými, nemajíce pevného podkladu, alebrž pomíjejíce. A cokoli pod nebem jest, snadno tím pohrdnou.
43.	A proč to?  Protože cizí a podivu hodné jest to,  co je
na nebesích a nenalézá se ani v pokladech královských, ani v mou-
drosti řečí, ani ve slávě světské, a protože důstojnosti a bohatství,
jimiž vládnou,   kdož mají pána  a stvořitele  všech  věcí v útrobě
své,  jsou zboží nepomíjející,   ale stále trvající.   Vědíť křesťané, že
duše vzácnější jest nad všechna stvoření; neboť sám jediný člověk
k obrazu a podobenství Božímu učiněn jest.  Hle, nebesa jak jsou
převeliká  i  země,   a jak vzácní jsou  na ní tvorové   a jak veliká
tělesa jejich! Než člověk nade všecka ta tělesa vzácnější je, ježto
v něm jediném se Pánu zalíbilo. I velrybové  mořští i hory i divá
zvěř patrnou velikostí   převyšují člověka.   Považ  tedy důstojnosť
svou, jak vzácný jsi, že tě Bůh učinil nad anděly, ježto pro tebe
poslán byl a pro vykoupení tebe přišel na tuto zem.
44.	Kdy pak přišli andělé k spasení tebe?   Neboť král, syn
královský,  vešel v radu  s otcem  svým  a vysláno je Slovo,   jež
oblekši  se v tělo  a utajivši  své božství,   aby rovné rovným bylo
spaseno,  položilo   život svůj na kříži.   Tak veliká jest láska Boží
k člověku.   Nesmrtelný volil ukřižován býti pro tebe.   Viz tedy,
jak „Bůh miloval svět, že syna svého jednorozeného dal pro něj"
(Jan 3, 16.);   „kterakž   nám  s ním nedá  všecko"   (Řím. 8, 32.)?
A opět  jinde   (Mt. 24,   47.) dí:    „Amen pravím vám,   nade vším
statkem svým ustanoví jej".    Ukazuje pak  také  na jiném místě,
že andělé jsou sluhové svatých;   neboť když byl Eliáš 1) na hoře
a postupovali proti němu cizinci, řekl služebník: „Mnoho jich jde na
nás a my jsme sami"; i odpověděl Eliáš: Zda nevidíš šiky a zá-
stupy andělů s námi a vůkol nás, ani pomáhají nám?   I vidíš, že
Hospodin a zástupové andělů jsou se služebníky jeho.   Jak tedy
vznešená jest duše, jak vysoce vážena od Boha, když Bůh i andělé
ji volají v společenství a království své! Ale i satan a mocnosti jeho
hledí ji potáhnouti na stranu svou.
45.	Jako pak zde na tomto světě  viditelném král nedá se
obsluhovati od pasáků, nýbrž od lidí vznešených a dobře vychova-
ných:   tak i na dvoře nebeském slouží králi  nebeskému toliko ti,
kdož jsou bez úhony, bez vady a srdcem čisti. A jako v paláci device
1) Vlastně Eliseus: viz IV. Král. 6, 15. n.

XV. 46—48. Bůh bojuje pro křesťana a léčí, satan však stíhá jej.      83
spanilé beze všeliké úhony a nejsličnější podoby účastný bývají společnosti královské: tak i v paláci duchovním toliko duše všemi ctnostmi dobrými ozdobené obcují s králem nebeským. Odchází-li vladař, ať povím příklad, aby v některém domě zůstával, a je-li dům ten náhodou znečištěn: tu hezky bývá dům ten opraven, všelijak okrášlen i voňavky rozlity. Čím více potřebuje příbytek duše, v němž Pán odpočívati chce, všeliké ozdoby, aby mohl do něho vejíti a v něm odpočívati ten, jenž jest prost vší poskvrny, prost všeliké úhony! Neboť v srdci takovém spočine Bůh a všecken sbor nebeský.
46.	Má-li zde na tom světě viditelném otec statky veliké a
mezi nimi koruny a drahé kameny, ukrývá je ve schránách tajných
a zachovává je synu svému milenému, aby mu je jednou odevzdal;
a tak svěřuje Bůh sebe a klenoty své duši v držení. Povstane-li
v tomto   světě viditelném válka a vytrhne-li  král  s vojskem do
boje,   a je-li strana jeho menší nebo slabší,   tedy vyšle   hned po-
slance své a jedná o pokoj.    Stojí-li však národ veliký proti rov-
nému sobě  a král proti králi,   ku příkladu  král perský a král
římský: tuť arci nezbytno,   aby oba králové se hnuli se vším voj-
skem svým.   Viz tedy, jak veliká jest důstojnosť tvá, jelikož Bůh
se hnul se  vším vojskem svým, já řku, s anděly svými a duchy,
aby se setkal a srazil s protivníkem a vykoupil tě od smrti. Bůh
tedy přišel pro tebe!
47.	Jako  kdyby král některý  nalezl žebráka na celém těle
malomocného  a neštítil by  se ho,  alebrž léky vlil do  vředův a
zhojil rány jeho  a konečně ke  stolu  královskému  přivedl by ho,
oblekl  ho  v   šarlat  a  králem  ho učinil:  takhle   učinil Bůh   po
kolení lidskému: obmyl jejich rány, vyléčil je a uvedl ve svatební
síň nebeskou. Veliká tedy je důstojnosť křesťanů, tak veliká, že ji
nelze přirovnati k ničemu.   Bude-li však uchvácen a oklamán ne
pravostí, bude podoben městu bez hradeb, do něhož vnikají vra-
hové, kde chtějí, bez překážky a ježto plení a pálí. Takto i v tebe,
budeš-li nedbalý a nebudeš-li míti pozor na sebe, vkradou se duchové
nepravosti a zhanobí a zpustoší mysl tvou rozptylujíce myšlení tvá
v tento svět.
48.	Mnozí zajisté lidé co do věcí zevnějších zkoumatelé dů-
kladní, jižto i vědy pěstují a dbají o život počestný,  drží člověka
takového za dokonalého,  nemohouce  nahlédnouti do srdce  a ne
vidíce hříchy,  jež  duši svírají.    A  předse jsou  hříchové ti podle
vnitřní povahy nepravosti jako kořen v údech; zloděj v domě jest,
to jest moc protivná.   Odbojná tedy jest a duchovní;  a nečiní-li

84
            XV. 49—51. Svět pln nebezpečenství, ne každý odolá jim.
kdo odpor hříchu, znenáhla tajně rozlévá se vnitřní nepravost ta víc a více, a nese člověka k tomu, aby skutkem páchal hříchy zjevné. Nepravosť jest jako oko zřídla ustavičně .se prýštící. Ty tedy hleď ucpávati to proudění nepravosti, bys padaje v tisícero hříchů nezpitoměl, tak jako kdyby člověka urozeného, bezstarostného bohatce služebníci vladařovi a pochopové odvlekli a před vladaře přivedli řkouce: Usvědčen jsi z obvinění, hrdla jsi propadl, člověk ten pro strach z řeči takové konečně by pozbyl všecek rozmysl svůj a zůstal jako pitomý.
49.	Rozuměj   tedy podobně  i o duchách nepravosti.   Neboť
tento svět viditelný od krále až po žebráka leží ve zmatku, jest
v rozbroji a třenici, aniž kdo z nich zná toho příčinu: zjevné to zlo,
ježto vešlo neposlušností Adamovou a jest osten smrti. Hřích totiž,
kterýž  takto vnikl,  jsa jakousi   duchovní  mocností   satanovou  a
z jeho podstaty, všeliké zlé našil,  jelikož potají v útrobě a mysli
lidské působí a tam   proti  myšlénkám  bojuje.    A lidé nevědí, že
návodem moci jakési  cizí zlé páchají a domnívají se, že by bylo
vše to přirozeno a že to činí ze svého vlastního rozmyslu. Ale ti,
jenž mír Kristův v srdci svém chovají a světlo Kristovo,   ti vědí,
odkud ty věci jdou.
50.	Svět  totiž trpí neduhem nepravosti,   aniž ví.   Jestiť to
nečistý žár  ohně,  jenž podžehá srdce,   všemi  údy  probíhá a lidi
navádí k prostopášnostem a hříchům nesčíslným. Kdo lektání takové
pociťují a v něm si zalibují, uvnitř v srdci svém již smilní, a když
se zlé  takto  přechovává, upadají také ve zjevné smilnění.    A tak
rozuměj   i o lakomství,  ctižádosti,  pýše,  žárlivosti, hněvu.   Jako
když někdo pozván jest k obědu a předkládají se mu jídla mnohá,
zlá žádost ho nabádá, aby jedl ode všech: tak hle duše jata libostí
obtěžuje se.  Neboť náruživosti jsou jako hory nesnesitelné,  mezi
nimiž jsou  řeky   plné   draků,  jedovatých  zvířat  a  plazův.    Jako
kdyby potvora  taková pohltila člověka,  tak   pohlcuje hřích duše.
Jsou náruživosti ty jako horoucí plameny  ohně a jak ohnivé šípy
nešlechetníka, neboť dí apoštol (Efes. 6, 16.): „Byste mohli ohnivé
šípy nešlechetníka uhasiti". Hřích okolo duše nabyl potravy a základu.
51.	Rozumní pak,  když se v nich ozývají náruživosti,  nepo-
volují jim, ale horlí proti žádostem a berou je v nenávist Satan za
jisté velmi rád by v duši odpočíval a tam se rozhostil, i mrzí   se
a trápí, když mu duše nepovoluje. Jsouť ovšem někteří mocí Boží
tak ovládáni,   že byť i spatřili mladíka se ženou  a něco  na mysl
jim vstoupilo,   předse mysl  jejich se neposkvrňuje,  aniž vnitřního
hříchu se dopouštějí. Ale nesluší v té věci bezpečiti se.  Jsou pak

XV. 52. 58. B. všem dává milost svou. ale třeba odstraň, překážky.       85
i jiní, v nichž náruživosti dokonale přestaly, vyhasly a vyschly, ale ten stupeň dokonalosti toliko při velikánech shledává se. Jako lidé kupečtí nazí se vrhají do hlubiny mořské a do vody nebezpečné, aby tu zlovili perly způsobné do koruny královské a na-chovce: tak i poustevníci samotáři nazí vycházejí ze světa a sestupují v hlubinu moře nepravosti a v propasť temnosti, sbírají tam a vynášejí odtud drahé kameny, hodící se do koruny Kristovy, pro sbor nebeský, věk nový, město světla i národ andělský.
52.	Jako  do sítě rozličné druhy ryb se chytají a méně uži-
tečné zase hned do moře házejí:   tak i síť milosti prese všechny
rozestírá se a hledá  odpočinutí;  ale lidé  neposlouchají a proto
zase do hlubiny temnosti uvrženi bývají. Nebo jako zlato z hojnosti
písku se vypláká a shledávají se tu pak zrnka malinká jako proso:
tak i mezi mnohými málo jest osvědčených.    Kdo  vedou správu
království, zjevni jsou  a kdo v něm dávají nařízení, patrni jsou;
podobně  zjevni jsou i ti,  kteří soleni jsou solí nebeskou a kteří
mluví z pokladů Ducha.    Zjevný jsou ty nádoby, v nichž má Bůh
své zalíbení a jimž uděluje milosť svou. Jiní pak s velikou trpěli-
vostí přijímají moc posvěcující, jakž Hospodin ráčí způsobem roz-
manitým.   Kdo tedy mluví, není-li veden světlem a moudrostí ne-
beskou, nemůže každého přesvědčiti; neboť povolám a povahy jsou
rozličný: jedni postaveni jsou v boji, jiní v pokoji.
53.	Chce-li kdo znovu zbudovati město zpuštěné, bez pro
dlení strhá to,  co již je natrženo  a hrozí spadnutím, pak počne
kopati a ve výkopech klásti základy a stavbu vyváděti;   ale ještě
nemá domu; a kdo chce založiti zahradu na místě pustém a smrdutém,
nejprve dá se v mýtění, ohrazení a zakládám vodotoků, pak teprv sází
a sazenice rostou,   aby  takto  zahrada po dlouhém čase přinesla
ovoce.   Takhle  i povolání  a  povaha  člověka  po  pádu  zapustla
koukolí  a trním zarostla;  neboť Bůh pravil k člověku  (I. Mojž.
3, 18.):   „Trní a hloží bude ti země ploditi".    Třeba tedy mnoho
práce a klopotu,   aby kdo   nalezl  a položil  základ,   až  by  přišel
oheň  do  srdce člověka,  jenž by vypálil to trní vůkol;   a tak po-
čínají  lidé posvěcovati  se oslavujíce Otce i Syna i Ducha svatého
na věky! Amen.
52.	
86	XVI. 1. 2. Původ zlého v člověku.
Homilie XVI.
Hřích a milost v duši křesťanské.
1. Zlé pošlo od vůle svobodné, není bez počátku, není z Boha, aniž 2. s člověkem nerozlučně smíšeno jest. 3. Kdož milosti Boží dosáhli, nejsou ještě prázdni pokušení, než proto nesluší zoufati; 4. majít pomocníka a zoufáním hříchu přibývá, kdežto nadějí a důvěrou vysychá. 5. Nelze také namítati, že kde je zlé tam není Bůh; Bůh neobsáhlý vše obsahuje i zlé, aniž však pokálí se jím. 6. Jen my obcujme před tváří Boží a utvrzujme se v bázni jeho. 7. Milost neviditelně působí v duši a zdobí ji; 8. i radují se z toho andělé a svatí a připravují jí příbytek v nebesích. 9. I dobré může se zvrhnouti ve zlé a proto třeba počínati si ve všem střízlivě a s rozvahou. 10. Lidé rozličně soudí o hříchu, 11. my však hleďme pokáním a bázní Boží milosti získati a zachovati; časem nabude důvěra vrchu nad bázní. 12. Dále veďme si pokorně a byť i znovu hřích o duši se pokoušel, 13. Kristus Pán s vojskem svým nebeským přispěje nám ku pomoci, abychom k čemu povoláni jsme, toho i dosáhli.
1. Všechny bytosti rozumné, já řku andělé, duše i daemonové, byly od tvůrce stvořeny prostočisty; že se však některé z nich zvrhly ve zlé, to se jim přihodilo od vůle svobodné. Svou zajisté vůlí vlastní odvrátily se od toho, co je pravé a šlechetné. Díme-li, že tak stvořeny jsou od tvůrce, činíme Boha soudcem nespravedlivým, že satana do ohně zavrhl. Pravíť ovšem někteří bludaři, že hmota jest bez počátku, hmota že jest kořen [hříchu] a kořen ten že jest moc a sice rovná moci Boží. Na to ty podstatně můžeš odpověděti: Která moc konečně zvítězí? Bez pochyby moc Boží. I není tedy ani časem ani mocí roven ten, kdo podléhá. Kteří pak dokonce praví, že zlé je v podstatě [Boží], ti ničemu nerozumějí. V Bohu zajisté není podstaty zlé, jelikož podstata jeho veskrze bez vášní a božská jest; ale v nás působí všelikým úsilím a dosti citelně, vnukajíc všeliké žádosti zlé, avšak není s námi tak smíšeno jako dle řeči některých voda s vínem bývá smíšena; alebrž tak, jako když na jednom místě leží zvláště pšenice a zvláště koukol, a jako  v domě jinde je zloděj   a jinde hospodář.
2. Představ si studnici, ana vydává vodu čistou, a na dně jejím kal; zbouří-li někdo ten kal, studnice celá se zakalí; tak i duše, když se pobouří, zkalí se a smísí se s hříchem a tu sjedná se satan s duší a oba duchové svolí buď k smilstvu neb k vraždě; proto (I. Kor. 6, 16.): „Kdo se přidrží nevěstky, jedno tělo jest". Ale v jiné době jest duše sama o sobě ve své podstatě a kaje se z hříchů spáchaných, pláče, modlí se a vzpomíná na Boha. Kdyby však duše  byla všecka pohřížena ve zlém,  kterak mohla

XVI. 3—5. 1 s milostí bývá pokus.: nikdo nezouf.; B. všudy přít.      87
by si takto počínati, an satan nemaje žádného milosrdenství nechce tomu, by se lidé dali na pokání? A žena s mužem spojena jedno s ním jest, ale jiným časem opět jsou od sebe odloučeni, jelikož často jeden z nich umře a druhý zůstává na živě. A totéž platí i o spojení s Duchem svatým: stávají se duchem jedním; neboť (t. v. 17.): „Kdo se přidrží Pána, jeden duch jest". Toto se však děje tenkráte, když bývá člověk od milosti pohlcen.
3.	Někteří i když byli Boha okusili,  ještě bývají trápeni od
protivníka a diví se  tomu nemajíce  ještě té zkušenosti,   že i po
navštívení Božím působí myšlénky proti tajemstvím křesťanským;
ti však, kdož v nich sestárli, nic se tomu nediví.   A jako rolníci
zkušení dle dávné zkušenosti své, když nastane úroda,  nebývají
beze vší starosti, ale k hladu a nedostatku prohledají; a zase na
opak, když by připadl hlad a nedostatek,  nezoufají  vědouce, že
zase nastane proměna: tak děje se i ve věcech duchovních.  Když
rozmanitá  pokušení  duši   skličují,   tu ona   nediví se,  aniž zoufá,
poněvadž ví,  že z dopuštění nepravosí ji  zkouší a cvičí;   a zase
když oplývá hojností a útěchou,  není bez starosti, ale  očekává
proměnu.    Slunce  jsouc  těleso a stvoření,   když   svítí  na  místa
smrdutá, plná bahna a nečistoty, nic tím netrpí, aniž se pokálí:
čím více prázden bude všeho toho Duch čistý a svatý, jenž pře
bývá v duši od nešlechetníka ještě trápené, neboť „světlo ve tmě
svítí a tma ho neobsáhla"  (Jan 1, 5.).
4.	Byť tedy člověk i v poníženosti žil a oplýval milostí, ještě
se ho drží jakási povázka hříšnosti, avšak má také obhájce, an mu
pomáhá. Když tedy někdo se octne v protivenstvích a vlny náruži-
vostí dorážejí naň, nic nezoufejž;  nebo  počínáním takovým hřích
by tím více mohutněl a tím snáze nalezl přístupu. Má-li však kdo
stále naději v Boha, hříchu jaksi ubývá a on vysychá.  Že někteří
jsou dnou lámáni, nebo na těle ochromeni, horečkou trápeni, neb
jinak chorují, toť následek hříchu;  neb ten  je kořen všeho zlého
a odtud pocházejí  zlé   žádosti   duše  a  zlá   myšlení.    Jako zřídlo
tekoucí, okolo něhož bývá mokro a vlhko,  jakmile nastane horko,
i samo vyschne i vůkol  místa nejbližší:   tak i milosť při sluhách
Božích, když rozhojňuje se v nich, vysušuje žádosť nešlechetníkem
vnukanou, ale i chtíče přirozené,  poněvadž  lidé Boží výtečnější
jsou Adama prvého 1).
5.	Boha nelze obmeziti ani postihnouti, onť se zjevuje všude,
i na horách i v moři i dole v propasti,   ale  nikoli přecházením
1) Srovn. Řím. 5, 15.

88     XVI. 6. 7. Utvrzujme se v bázni B.; milost neviditelně působí.
z místa na místo, jako andělé s nebe na zem sestupují; neb je na nebi a je zde. Ale řekneš, kterak může Bůh býti v pekle, aneb kterak může býti v temnosti, aneb v satanu, aneb na místech ne-řestných? Já pak odpovídám: On ničeho netrpí a obsahuje vše, neboť nelze obmeziti jej; ale satan jsa jeho stvoření uvázán jest. Dobré pak nebývá ani ukáleno ani zatemněno. Popíráš-li však, že v sobě obsahuje všecko, i peklo i satana, obmezuješ ho v tu stranu, kde je nešlechetník, tak že by nám bylo hledati jiného nad něho vyššího; neboť nutno, aby Bůh sám všude vyšší byl. Než pro tajemství a jemnosť podstaty Boží tma jím obsažená nepostihuje ho, aniž zlé může účastno býti čistoty, která v něm jest. V Bohu tedy není žádné podstaty zlé, poněvadž ničím nemůže trpěti.
6.	Nás však drží se zlé, jelikož přebývá v srdci a tu působí
vnukaje zlá a nečistá myšlení, nedopouštěje čistě modliti se, alebrž
jímaje  srdce  pro  tento  svět.  Vloudilo   se  v duše,  ba  i samých
článků kostěných dotýká  se.   Jakož tedy satan je ve vzduchu a
Bůh  tam   přítomný ničehož  tím  netrpí:   tak i  v  duši je  hřích,
ale milosť Boží podobně je tu přítomna ničeho netrpíc. Jako sluha
vždy jest okolo pána svého,  a jsa nejblíže  něho  nikdy  není bez
bázně a bez něho ničeho nepodniká: podobně  i my  povinni jsme
myšlení svá předkládati a vyjevovati Kristu, pánu svému a znateli
srdcích našich, a míti v něho naději a důvěru svou říkajíce: Onť
má  sláva,   onť můj  otec,   on bohatství mé!   Vždycky  tedy máš
v svědomí svém  chovati péči a  bázeň.   Kdo však nemá milosti
Boží v sobě vštípené a pevně založené, ten pečuj dnem i nocí,
aby mu přirozeno bylo a pevně při duši jeho setrvávalo, co jinak
jen na hodinu ho vodí, vzbuzuje a řídí k dobrému, aby alespoň
péče, bázeň a trud mu byly zkroušením srdce přirozeným, ne-
změnitelným a na vždy v něm upevněným.
7.	Jako pak včela skrytě plástuje  med v úlu: tak  i milosť
tajně působí lásku svou v srdcích a proměňuje co je trpké v sladké
a co je drsné v hladké. A jako stříbrník a rytec, když ryje o díle
nějakém,  rozličná ta zvířata, jež byl již vyryl,  poněkud  zakrývá,
a když byl dílo dokonal,  tedy je celé  světlem  se lesknoucí  uka-
zuje: tak i Hospodin, ten pravý rytec, ryje v srdcích našich a po
tají obnovuje je,  dokud nevyjdou z těla, a tu pak zjeví  se krása
duše. Nebo kdo zhotoviti chce nějakou  nádobu  a  na  ní vytvořiti
živoky,  nejprve z vosku je vytvoří a pak ulije  dle vzoru  onoho,
tak že dílo dle toho vzoru se dokoná:  a tak i hřích,  povahy jsa
duchovní,   má   svou   podobu  a  v  rozličné  tvary  se   proměňuje;
A tolikéž i člověk  vnitřní  jest jakýsi živok mající obraz a tvar;

XVI. 8-—11. Rad. z toho v neb.; počin, si ve všem s opatru. a bázní B.      89
neboť člověk vnitřní je podobenství zevnějšího.   A jest to nádoba drahá a vzácná,  neboť  mezí  všemi  tvory  v ní se Pánu zalíbilo. A dobrá myšlení duše podobna jsou drahým kamenům a perlám, nekalá pak plna jsou kostí umrlčích,  všeliké  nečistoty a smradu.
8.	Křesťané tedy jinému světu náležejí, jsou synové Adama
nebeského, plémě nové, dítky Ducha svatého, jasní bratři Kristovi,
podobni otci svému, Adamu duchovnímu a přejasnému, jsou pří-
slušníci  oné  obce,   onoho pokolení,   oné  moci,   nejsouť  ze světa
tohoto, ale ze světa jiného, jakož dí sám  (Jan 17,  16.):   „Nejste
ze světa tohoto, jakož ani já nejsem ze světa toho".   Jako pak
kupec po dlouhé nepřítomnosti rozhojniv kupectví své a vraceje se
posýlá ke svým,  aby  mu vzdělali  příbytky,   zahrady a  připravili
potřebné oděvy, a když se ke svým navrátil, veliké bohatství sebou
přináší a domácí a příbuzní s velikou radostí vítají ho: podobně
i když někteří ve věcech duchovních nebeského zboží natržili, vědí
o tom jejich spoluobčané,  to  jest  duchové svatých a andělův i
praví s podivením: Velikého bohatství nabyli bratři naši tam na
zemi.   A takoví mají s sebou Pána při odchodu svém a s radostí
velikou odcházejí k obyvatelům nebeským, a přátelé Páně přijímají
je a upravují jim tam příbytky a zahrady i převzácné a draho
cenné obleky.
9.	Potřebí tedy střízlivosti  ve všem, aby i to dobré, jež se
zdá že máme do sebe,  nezvrhlo se nám na škodu;  neboť kdo je
dobrotiv od přirozenosti, neopatruje-li se, znenáhla právě tou svou
dobrotivostí bývá uvlečen; a kdo nabyl moudrosti, právě tou mou-
drostí  svou  bývá  podveden.   Třeba  tedy,   aby  člověk ve všech
věcech  dobrotivosť  spojoval  s přísností,   moudrosť s rozmyslem,
slovo se skutkem, neobmezenou důvěru v Pána s nedůvěrou v sebe.
Neboť ctnosť  z vícera  přísad se  upravuje jako   některé z jídel
potřebných kořeněním aneb jinak,  a sice nejen medem,   ale i pe-
přem, a pak teprv chutným se shledává.

10.	Kdož praví, že při člověku není hříchu,  tenť podobá se
člověku, jenž velikou zátopou byv zachvácen a ponořen k tomu by
se neznal, ale říkal: šum vod slyšel jsem. Tak i ten, jenž od vln
nepravosti pohroužen byl, upírá,   že by v mysli  a  v myšlení jeho
byl hřích. Jiní zase mají v ústech hojně řečí a rozprávek, ale ne
jsou osoleni  solí  nebeskou i vypravují   mnoho  o  hodech  králov-
ských, z nichž  však   ničeho   neokusili a nenabyli.    Jinak arciť je
s tím, jenž spatřil   samého   krále,  jemuž   poklady  byly otevřeny,
jenž vešel, dědil a jedl a pil z pokrmů těch převzácných.
11.	Jako kdyby matka  některá  měla  syna jedináčka velmi
10.	
90       XVI. 12. 13. Proti hříchu sám Kr. P. přispěje nám ku pomoci.
sličného, moudrého a všemi ctnostmi ozdobeného, a skládala by v něho všecku naději svou, ale přihodilo by se, že by ho pohřbila,   tu nastala   by jí hoře neukojitedlná a zármutek bez utěšení:  tak hle i člověk,  rovně jakoby duše jeho Bohu byla odumřela,  povinen je želeti, plakati a bolestiti bez ustání,  srdce míti zkroušené,   žíti v bázni a péči a vždycky lačněti a žízniti po dobrém.   Takového potom jímá se milosť Boží a naděje,   a už není více   při něm zármutku, ale raduje se, jako ten, jenž poklad nalezl, a znovu strachuje se,  aby ho snad neztratil;   neboť  přicházejí  zloději.   Jako člověk, jenž byl již často upadl v ruce lupičův a škodu trpěl, ale s velikým namáháním vyvázl a potom veliké zámožnosti a velikého bohatství nabyl,   pro převelikou  hojnosť  bohatství svého  již více ztráty se neleká: tak i lidé duchovní z počátku chodí skrze mnohá nebezpečenství a místa děsná,  ale potom milostí jsouce naplněni a na statky bohati, již více nebojí se těch, kdož je chtěli oloupiti, jelikož nemálo zbohatli;   než předse zůstávají ve strachu,  ne sice ve strachu těch, jenž duchů zlých se bojí,   ale ve strachu a péči, jak by duchovních statků sobě svěřených dobře vynaložili.
12.	Ale takový pokládá sebe za nejničemnějšího všech hříš-
níkův a smýšlení takové tak má sobě vštípeno, jakoby mu bylo při-
rozeno; a čím více prospívá v poznávání Boha, tím více považuje
sebe za nevědomce, a čím více se naučil, tím méně myslí, že co
ví. To pak působí v duši milosť sloužící člověku, jakoby mu byla
vrozena. Jako mladík, kterýž dítko nosí,  nese  ho kamkoli chce:
tak i milosít působící v útrobě nese mysl a vznáší ji k nebesům,
ve svět dokonalý a odpočinutí věčné. Jsou pak při milosti té roz-
ličné stupně důstojnosti: jiný jest vrchní vojevůdce a má ke králi
přístup svobodný,  a jiný je vůdce podřízený.   Jako dům kouřem
naplněný kouř ven do vzduchu pouští: tak i nepravosť, když duše
jí plna jest, ven se vylévá a vydává ovoce své.   A jako ti, jimž
odevzdána byla správa země aneb poklad královský,   nikdy nejsou
bez starosti, aby krále nějak nepohněvali: tak i ti, jimž nějaké
dílo duchovní bylo svěřeno, ustavičně se starají a majíce odpočinek
jsou, jakoby ho neměli; neboť království temnosti vniklo do města,
to jest do duše, a nepřátelé ujali její pastviny a třeba znovu  vy
puditi je.
13.	Posílá  tedy  král  Kristus  výpravu   na  pomstění  toho
města, jímá v pouta vládce jeho  a usazuje tam vojsko nebeské
a řady duchů svatých, jakoby ve vlasti své.   Tu pak slunce  svítí
v  srdci a paprskové jeho  pronikají  všecky  údy  a  kraluje  tam
pokoj hluboký.   Než boj a zápas člověka a osvědčenost a náklon-

91
XVII. Milostí B. dostává se křesťanům duch. pomazání.
nosť k Bohu ukazuje se tehda, když ana milosť Boží se ustraňuje, člověk mužně si počíná a volá k Bohu. Než ty slyšíš o řekách plných drakův, o jícnech lvích, o mocech temných pod nebem, o ohni horoucím a vroucím v údech, jakoby nic toho na zemi nebylo, a nevíš, že nebudeš-li vycházeje z těla míti závdavek Ducha svatého, zadrží duši tvou a nepřipustí, abys vstoupil do nebe. A. rovněž také slyše o velebnosti duše, jak drahocenná ta bytosť rozumná, nic nepovažuješ, že neřekl Bůh o andělích, alebrž o lidské přirozenosti (I. Mojž. 1, 26.): „Učiňme ji k obrazu a podobenství svému" a že nebesa i země pominou, ty pak za syna, za bratra, za nevěstu královu povolán jsi. V tomto světě všecko, co ženichovo jest, i nevěstě náleží; podobně i Pán všecek majetek svůj svěřuje tobě. Neb pro tebe poslán jsa přišel, aby tě zpět povolal; tomu ty však nehrubě rozumíš aniž vážíš urozenosti své. A proto spravedlivě želí pádu tvého pěvec Duchem nadšený řka (Žalm 48, 21.): „člověk, když ve cti byl, nesrozuměl; přirovnán jest hovadům nerozumným a učiněn jest podobný jim". Sláva budiž Otci i Synu i Duchu svatému na věky! Amen.
Homilie XVII.
Milostí bývá  křesťan  na důstojnost nebeskou pomazán.
1. Milostí Boží dostává se křesťanům duchovního pomazání a 2, důstojnosti nebeské již zde na zemi; 3. pročež ji také na nebesích ujmou beze zvláštního udivení. 4. Mysl dokonale zbožná již zde ustavičné obcuje s Pánem, ale při větší části i milost působí i nepravosť, 5. což arciť neděje se jedním a týmž způsobem, jednou a touž měrou. 6. Nikdo nedomnívej se, že by pro dotaženou milosť hříšnosti již úplné, byl prost; 7. nebyli jí prázdni ani apoštolé, ale milost chránila je. 8. Rozliční jsou stupňové dokonalosti a 9, 10. nejednou člověk klame sama sebe spoléhaje na to, že umí přiměřeně mluvili o věcech duchovních. 11. Mluviti o nich důkladně, málokterým dáno jest, 12. protože se jim nedostává vlastní zkušenosti. 13. Kdo pak okusil sladkosti křesťanství, nebude nikdy pokládati sebe za svatého, protože touha neukojitelná jímá jej. 14. Pravda jeví se odporem, dokonalosť utrpením a 15. ubíjením hříšnosti naukou a křížem Kristovým.
1. Křesťané dokonalí, kteřížto za hodné byli usouzeni, do-spěti k míře dokonalosti a státi nejblíže králi svému, ti jsou vždycky zasvěceni kříži Kristovu. Nebo jakož za časů proroků bylo pomazání u veliké vážnosti a vzácnosti, poněvadž králové a kněží byli pomazáni: tak nyní lidé duchovní pomazáni byvše pomazáním nebeským   stávají  se   křesťany  dle milosti,   aby byli

92      XVII. 2. 3. Majíce neb. důst. již zde na zemi neb. sují div. na nebi.
knížaty a knězi tajemství nebeských. Takoví jsou syny a pány a bohy, jsou svázáni, jati, opovrženi, ukřižováni, obětováni. Nebo když pomazání olejem pocházejícím od byliny viditelné a ode dřeva viditelného mělo moc takovou, že ti, kteříž jeho byli účastni, důstojenství dosahovali způsobem nepopíratelným (neboť platilo za jisté, že tak si krále ustanovovali) — a David jakmile jím byl pomazán, ihned upadl v pronásledování a trpěl protivenství a po sedmi letech stal se králem —: čím více přijímají ti, kteří na mysli a vnitřním člověku byli pomazáni olejem radosti posvěcujícím i potěšujícím, nebeským a duchovním, znamení onoho království neporušitelného a moci věčné, závdavek Ducha, samého Ducha svatého a utěšitele — rozuměj utěšitele a utěšiti a obradovati ty, kteří v protivenstvích jsou postaveni!
2.	Takoví, kdo ze dřeva života Krista Ježíše, z byliny té ne-
beské byli pomazáni, ti bývají uznáni za hodný, by dospěli k míře
dokonalosti, já řku království a synovství, jsouce tajemníci krále
nebeského, majíce volný přístup  ke vševladaři a smějíce vcházeti
do paláce jeho, kdež přebývají andělé a duchové svatých, ač ještě
na tomto světě obcují. Neboť ačkoli ještě nedosáhli úplného dědi-
ctví, kteréž jim v onom věku připraveno jest, předse ze závdavku,
jehož se jim nyní dostalo, již tak jím jsou bezpečni, jakoby sku-
tečně již byli korunováni a již kralovali, a když budou kralovati
s Kristem,  nic jim  to nebude s podivením  pro hojnosť a důvěru,
v které Duchem již dříve byli postaveni. Proč to ? Poněvadž jsouce
ještě v tom těle  okoušeli  oné  sladkosti a zakoušeli oné působ
nosti moci.
3.	Nebo kdyby král měl přítele a ten by žil na dvoře krá-
lovském,  znal  všeliké tajnosti královy a vídal šarlát jeho, a při
hodilo by se, že by sám se stal králem a byl korunován: podobně
nic mu to nebude cizího,   aniž se uděsí,  poněvadž  za dlouhý čas
v tajemstvích  dvorských  se  vycvičil  a obeznal;   neboť není víře
podobno,   aby přišel k důstojnosti královské sprostý pastýř   aneb
člověk v tajnostech dvorských neznalý   a cizí,  alebrž lidé zkušení
a cvičení. A tak i křesťané majíce v onom věku kralovati, nebudou
se tomu nic diviti, ježto tajemství milosti již dříve seznali.   Když
člověk přestoupil přikázaní,  dábel zastřel  celou  duši   temnou zá-
clonou;   ale nyní přichází  milosť a všecka  záclona se odstraňuje,
tak že  duše znovu  se stává čistou a nabývá vlastní přirozenosti,
stává   se  stvořením bezúhonným  a čistým, a již  vždycky a čistě
čistýma očima patřiti může slávu pravého světla a pravdivé slunce
spravedlnosti, ježto jí v srdci svítí.

XVII. 4 — 6. Ale zde předse ještě i hříšnost přebývá s milostí.        93
4. Neboť jako při skonání, když pevná obloha vůkol odňata bude, spravedliví žíti budou v království, světle a slávě nic jiného nevidouce, než jak Kristus neustále ve slávě své kraluje na pravici Otce: tak i ti, kdož již nyní vytrženi jsou do světa onoho a jím držáni jsou v zajetí,   spatřují všecky tamní krásy a věci podivné; neboť my, jenž tu na zemi žijeme, „máme obcování své v nebesích" (Fil. 3. 20.), máme tam zaměstnání a právo občanské  dle ducha a člověka vnitřního. Neboť jako toto oko tělesné, je-li čisté, slunce všude čistě  spatřuje:  tak i mysl, je-li  dokonale očištěna, všude zří slávu světla Kristova  a jest s Pánem dnem i nocí,  tak jako tělo Páně spojeno jsouc s božstvím vždycky je s Duchem svatým. Ale takových stupňů nedosahují lidé hned pojednou, alebrž trudem, protivenstvím   a zápasem velikým.    Jsouť zajisté někteří, v nichž sice milosť působí a odpočívá, ale jich též ještě nepravosť se přidržuje, a tak dvojí smýšlení v jednom srdci působí, smýšlení světla
a temnosti.
5.	Než ty arciť řekneš: „Jaké jest společenství světláš tem
ností" (II. Kor. 6, 14)? neboť jak může  nebeské světlo býti za
temněno a zkormouceno a jak může neposkvrněnost a čistota býti
pokálena? — Však psáno jest (Jan 1, 5.): „A světlo ve tmě svítí
a tma ho neobsáhla".   Tomu nemáme rozuměti na jeden způsob
a jednu míru.   Neboť někteří tak spočívají v milosti Boží, že sil-
nější jsou nad hřích, jenž při nich jest, ale jakkoli trvají na mo-
dlitbách a mají velikou útěchu svou v Bohu, za jiné chvíle pokoušejí
se o ně myšlení zlá a hřích je přeluzuje, ač ještě zůstávají v mi
losti Boží.  Ale lehkomyslní a nezkušení ti jak mile v nich milosť
něco málo působí, domnívají se, že by hříchu již zcela prosti byli.
Kdo však soudní  a moudří jsou,   neodvažují se popírati:  Majíce
milosť Boží, ohavnými a nečistými myšlénkami nebýváme zmítáni.
6.	Často zajisté shledáváme u bratří, že takové nabyli radosti
a milosti,   že  po  pět  i šest   let říkali:   Žádosť  docela  vyschla,
a když potom domnívali se, že by již zcela jí prosti byli, tu ona
z úkrytu hrnula se proti nim a oni tak zahořeli žádostí, že s po
divením pravili:   Po takovém čase odkud vzala se při nás taková
nepravosť?   A proto  nikdo  rozumný  neosmělí se říci:  Poněvadž
milosť při mně jest, jsem již úplně hříchu prost; alebrž: Dvě osoby
působí v mysli mé. Nezkušení však, jak mile něco málo milosť při
nich se ozvala, domnívají se, že by již byli zvítězili a stali se do-
konalými křesťany.    Já pak pravím,  že  věci se mají takto:   Jako
když slunce na obloze  při  čistém vzduchu svítí a přijdou oblaka
okolo něho a zahalí je  a vzduch jimi zhustne,  samo jsouc uvnitř

94     XVII. 7—9. Bylo tak i u apošt.: vozí. jsou stupňové dokonalosti.
nic tím netrpí na světle a na podstatě své: tak jest i s těmi, již nejsou ještě dokonale očištěni: jsouce postaveni v milosti Boží a předse ještě od hříchu zdržováni v hloubi mají přirozená hnutí a myšlénky své pevně obráceny k Bohu, ale nestojí ještě úplně na straně šlechetnosti.
7.	A tak i ti,  již v hloubi drženi jsou od dobré stránky, já-
řku od milosti, jsou ještě v služebném područí myšlének zlých a
stránky nepravosti. A proto třeba veliké opatrnosti, aby člověk ze
zkušenosti seznal, že tomu tak jest. Já pak ti pravím, že ani apo-
štolé,   ač měli Utěšitele,  nebyli  beze vší  péče;  neboť i při své
radosti a plesání svém byli ve strachu a bázni pocházející od tétéž
milosti, a nikoli od strany hříšné;   avšak sama milosť chránila je,
by ani v nejmenším nevybočili. Jako když někdo kouskem kamene
hodí na zeď,   ona tím nic netrpí,   aniž  se  pohne;   aneb jako šíp
vystřelený na toho, jenž chodí v brnění 1), nic neškodí ani železu, ani tělu, neboť odrazí se a odskočí: tak i pokoušela-li se nějaká nepravosť o apoštoly, nic jim neuškodila, poněvadž byli oděni mocí Kristovou, a jsouce sami dokonalí měli plnou svobodu konati všelikou spravedlnost
8.	Když tedy někteří praví,  že duši po přijetí milosti již
netřeba péče, požaduje Bůh i od dokonalých vůli duše, aby sloužila
Duchu  a souhlasila   s ním;  neboť  apoštol dí  (I.  Sol.  5,  19.):
„Ducha neuhašujte".   Někteří tedy z nich nechtějí býti jiným na
obtíž, někteří sami s sebou se spokojí, ale jiní berou od světských
a udílejí chudým, což arci je výbornější. Někteří požívajíce milosti
pečují jedině o sebe, jiní pak snaží se býti i jiným duším užitečni,
a ti jsou oněch daleko výtečnější.    A opět jiní jsouce postaveni
v milosti pro jméno Boží těla svá vydávají potupě a utrpení, a ti
zase   onyno převyšují.   Někteří   pílíce ctnosti   rádi chvástají  se
a chtějí býti ctěni od lidí pravíce: křesťané jsme a účastni Ducha
svatého; jiní však hledí skrýti se před lidmi a vyhnouti se jim ;
a ti jsou zase daleko lepší předešlých. Vidíš, kterak i v samé do-
konalosti vznešenější a hojnější láska k Bohu se shledává,  po-
cházející z vůle přirozené.
9.	Jako člověk chatrně oblečený vida se ve snách oblečena
bohatě, když ze sna povstane, opět uzří se v chudobě a v nahotě:
tak i kdo rozpráví o věcech duchovních, zdá se, že mluví při-
měřeně,  ale neokusil-li předmětu řečí svých, nedrží-li jej  v moci
1) Tak přeložili jsme řecké klibanos;, což vlastně znamená nádobu k pečení, pánev, pro podobu dutin řeckého brnění.

 95
XYII. 10—13. Nejeden se klame dokonalostí svou domnělou.
své, není-li o něm pevně přesvědčen a nemá-li jej v srdci svém dobře založena, zůstává jen v prázdné domněnce. Aneb jako žena oblečená v hedvábí a ověšená perlami se vystavuje v hampejse: tak jest i srdce takových lidí hampejs duchů nečistých, chtějí mluviti o, spravedlnosti a ke skutkům ani nepřičichli!
10.	Neboť jako nelze rybě žíti bez vody, a jako nelze choditi
bez nohou,  nebo  zříti světlo bez očí,  nebo mluviti bez jazyka,
nebo slyšeti bez uší: tak i nelze bez Pána Ježíše a bez působení
moci Boží poznati  tajemství a moudrosť Boží aneb býti bohatým
a křesťanem.   Jen ti jsou opravdově moudří,   bojovní, stateční
a žádostiví moudrosti Boží,   které podle vnitřního  člověka moc
Boží vodí a spravuje;  mudrci řečtí učí se řečnictví,   ale jiní jsou
řečnictví neznalí, avšak jsouce mužové zbožní radují a veselí se
z milosti Boží. Suďme tedy, kteří jsou lepší.    „Ve skutku",  vece
(apoštol I. Kor. 4, 20.), „a v moci je království Boží, ne v řeči".
11.	Snadno je říci: chléb ten je upraven ze žita;  ale měl
bys říci, jak  se na tenko upravuje  a peče.   Mluviti tedy o bez-
náruživosti a dokonalosti, málokterým dáno jest. Evangelium mluví
stručně (Mat. 5, 39. n. Luk. 6, 29.): „Nerozhněváš se, nepožádáš.
Udeří-li tě kdo v pravé líce, nastav i  druhé.   Soudí-li se kdo
s tebou, aby ti vzal plášť, dej mu i sukni". Později přichází apoštol
a učí zevrubně, jak díti se má dílo očištění s trpělivostí a sho-
vívavostí,  nejprve jako dítkám dávaje mléko  a potom je vodě ke
vzrůstu a dokonalosti.   Evangelium totiž jakoby řeklo: Roucho
zdělává se z vlny, apoštol pak ukázal podrobně, jak se hotoví.
12.	Kdo tedy rozprávějí o věcech duchovních, aniž jich oku-
sili, podobni jsou tomu, kdo  za velikého úpalu putuje krajinou
pustou a trpě žízní vyobrazuje si zřídlo pramenité a sama sebe
nastěňuje, jakoby pil, any mu rty a jazyk od žízně schnou; aneb
tomu, kdo štěbetá o sladkosti medu, aniž ho okusil, a nezná pojmu
sladkosti; a tak jest i s těmi, kdož mluví o dokonalosti, o plesání
a beznáruživosti a nezakusili  působení [milosti]  a jistoty víry;
nemají se věci tak, jak o nich mluví. Nebo zajisté kdyby takovému
někdy dáno bylo zkusiti věcí těch alespoň částečně,  zajisté soudil
by sám u sebe: Nejsou ty věci tak, jak jsem se domníval; neboť
jinak jsem já mluvil a Duch jinak působí.
13.	Křesťanství zajisté jest jídlo a pití, a čím více kdo z něho
požívá, tím více dráždí se mysl jeho sladkostí, jsouc neukojitelná
a nenasytná a bez ukojení hledajíc a požívajíc.   Aneb jako kdo
žízní a předloží se mu nápoj sladký, on pak začna okoušeti kvap-
něji se blíží nápoji více jsa žízní rozpálen: tak asi neukojitelno
10.	

96     XVII. 14. 15. Pravda jeví se odporem, dokon. ubíjením hříšnosti.
je okušení Ducha a může právem k tomu býti přirovnáno. A nejsou to řeči liché, nýbrž působení Ducha svatého, jež tajemným způsobem mysli slouží. Někteří pak domnívají se, že by zdržujíce se ženy a všech věcí viditelných již byli svati, ale není tomu tak; nebo nepravost je v mysli a žije a zdvihá se v srdci. Ale ten je svat, kdo na vnitřním člověku je očištěn a posvěcen. Kde pravda se ozývá, tam blud vede boj a usiluje zakrývati a kaliti.
14.	Když Židé měli ještě kněžstvo, z toho samého lidu pro
následováni jsou a souženi, poněvadž stáli v pravdě,   Eleazar a
Makkabejští. Nyní pak, když od toho času,  co povýšen byl kříž
a opona se roztrhla, Duch  od nich odstoupil, pravda zde při nás
se  objevila a působí; opět tedy z toho lidu mnozí trpí pron-á
sledování. Trpěli však z onoho lidu pronásledování a protivenství,
aby milovníci pravdy byli jí svědky.   Nebo jak objeví se pravda,
nebude-li míti odpůrců lživých, kteří by na ni útočili?  Jsou však
i mezi bratry takoví, již trpí vášněmi a protivenstvím, avšak veliké
užívají opatrnosti, aby nepadli. Neboť jeden z bratří, když s jiným
se modlil, mocí Boží byl jat a vzchycen spatřil ono horní město
Jerusalem a obrazy  jasné a světlo  nesmírné,  a zaslechl i hlas
řkoucí: Toto jest místo odpočinutí spravedlivých; a krátce na to
zpyšněv a domnívaje se,   že měl to" vidění sám  o sobě, potom
upadl hluboce v propasť hříchu a tisícero zlé.
15.	Když  tedy  člověk  vnitřní  a pokročilý  padl,  jak  pak
může kdokoli říci:   Já  se postím,  žiji  o samotě a rozdávám, co
mám: jsem již svat!   Zdržovati  se  zlého   není ještě dokonalosť,
ale když vejdeš  do srdce svého zatemnělého a ubiješ hada tají-
cího se v mysli  tvé a  v hlubinách myšlének tvých, jenž  v tak
řečených skrýších  a schránách duše tvé se hnízdí a tam tě moří
—  neb   ovšem   propasť je srdce;  když toho  ubiješ a všelikou
neřesť, jež v tobě jest,  vyvrhneš.   Neboť všichni mudrci,   zákon
i apoštolé i příští  Páně usilují  o čistotu.   Každý zajisté člověk,
buď si Žid aneb Řek, miluje čistotu, ale sám očistiti nemůže. Třeba
tedy prohlédati,  jak  a skrze koho by mohlo srdce býti  očištěno.
Nijak jinak leč skrze toho, jenž pro nás ukřižován jest; neboť on
je cesta, život,  pravda, dvéře,   perla, chléb živý a nebeský a bez
té pravdy nemůže nikdo poznati pravdu a spasenu býti.   A proto
jako jsi se  co   do zevnějšího   člověka  a  věcí viditelných všeho
odřekl a rozdal zboží své:   tak  máš  i co   do  moudrosti světské,
dostává-li  se ti vědomostí  a schopnosti řečnické,  všecky ty věci
vrhnouti od sebe a pokládati je za nic, aby tak vzdělán býti mohl

XVIII. 1. 2. Kristus poklad duše a základ všech ctností.	97
na bláznoství kázaní, kteréžto kázaní je pravá moudrost beze slov ozdobných, ale opatřená mocí skrze svatý kříž působící. Sláva budiž Trojici jednopodstatné na věky!   Amen.
Homilie XVIII.
Kristus poklad, Duch sv. potěcha křesťanův.
1.	Kdo má Krista,  má poklad veliký  a může jím opatřiti  si všelikou ctnost
2.	snadně a dokonale, 3. již by jinak ani úsilím konati nemohl. 4. Z pokladu
toho může uděliti také jiným bez obavy, že by mu ubylo, 5. může je ku pří
kladu potěšiti  řečí duchovní,   tí. Prosme tedy Boha za ten poklad,  abychom
i sami došli spásy,  i bližnímu mohli  býti prospěšní.   7—9. Duch sv.  milostí
svou působí v člověku způsobem rozmanitým, aby ho jednou dokonalého po
stavil  před Otce.   10. Na stupni  dokonalosti  duše všecka milostí jata jest.
11. Toť budiž touhou naší.
1.	Je-li kdo ve světě velmi bohat a má-li poklad uschovaný,
ten  z něho   a z bohatství,  jímž vládne,  všeho,   co chce,  nabývá
a čeho  by se mu  jen chtělo ve světě tom,  to snadno   si zjedná
spoléhaje na poklad svůj, že jím všecko, co by chtěl,   opatřiti si
může. Tak i ti, jenž především u Boha hledají, nalézají a zachová-
vají nebeský poklad Ducha, Pána samého, jenž jim v srdcích svítí,
pokladem tím, jejž mají při sobě, Kristem, vykonávají spravedl-
nosť  všech ctností, těží z dobroty přikázaní Páně a shromažďují
vždy větší a větší bohatství nebeské.   Neboť pokladem tím nebe-
ským,   důvěřujíce hojnosti duchovního pokladu svého, konají vše-
likou  ctnosť  spravedlnosti a snadně konají všelikou spravedlnost
a přikázaní Páně skrze neviditelnou hojnosť milosti v sobě pře
bývající. Praví pak i apoštol (II. Kor. 4, 7.):   „Máme ten  poklad
v nádobách hliněných", to jest ten poklad, který žijíce ještě v těle
sobě zasloužili,   posvěcující  moc Ducha;   a opět (I. Kor. 1, 30.):
„Kterýž jest nám učiněn  od  Boha  moudrostí,  spravedlností, po
svěcením i vykoupením".
2.	Kdo tedy nalezši chová  při sobě tento nebeský  poklad
Ducha, ten jeho pomocí koná všelikou spravedlnost přikázaní a
všeliký   skutek   ctnosti  neúhonně  a  čistě,   nenucené   a   snadně.
Prosme tedy Boha i my,  pohledávejme a vzývejme ho, aby nám
udělil pokladu Ducha svého, a my tudíž ve všech přikázáních jeho
mohli obcovati  neúhonně a čistě,   a všelikou spravedlnost Ducha
mohli konati čistě a dokonale skrze nebeský ten poklad, jenž jest

98     XVIII. 3—5. Komu se ho dostalo, ten i jiným může z něho uštědř.
Kristus. Neboť člověk chudý, žebrák a hladový nemůže sobě ve světě ničeho zjednati, poněvadž ho chudoba svírá; ale kdo má poklad, jak povědíno, snadno a bez obtíže nabude zboží, jakéhokoli ráčí. Tak též duše holá a prázdná účastnosti Ducha, vězící v strašné chudobě hříchu, nemůže, byť i chtěla, opravdově vydati ovoce Ducha spravedlnosti, prvé nežli Ducha přijala.
3.	Tu však potřebí jest, aby se člověk sám doháněl k prošení
Pána, by za hodná usouzen byl přijati a nalézti ten nebeský po
klad Ducha, a tudíž bez obtíže a snadno mohl plniti všecka při
kázaní Páně bez  úhony   a čistě,  která prvé  ani  úsilím   nemohl
správně plniti.   Neboť jsa  chůd a bez účastnosti Ducha jak by
mohl   zjednati  si   takového   duchovního  majetku  bez  pokladu a
bohatství duchovního? Duše však, ježto duchovním hledáním, věrou
a trpělivostí velikou nalezla Pána,   poklad pravý, ta, jak povědíno,
snadně vyvodí ovoce Ducha a plní všelikou spravedlnost a všecka
přikázaní  Páně, jež přikázal Duch, sama   v sobě a sama sebou
čistě a dokonale a neúhonně.
4.	A opět jiného užijme podobenství.   Člověk  bohatý   upra-
ví-li skvostné  hody,   činí náklad z bohatství svého a z pokladu,
jímž vládne, a poněvadž má bohatství veliké, nebojí se, aby se mu
čeho nedostávalo; a tak pozvané hodovníky své nádherně a slavně
obveseluje podávaje jim jídla rozmanitá, nová a nová. Než chuďas,
jenž nemá žádného bohatství, chce-li komu uchystati hostinu, všecko
si vypůjčí, i samo náčiní, oděvy a jiné potřeby; a potom když byli
pozvaní pohodovali jako   o   hostině  chudáka,  tu každému vrací,
odkud si co vydlužil: náčiní stříbrné,  šaty a ostatní ty potřeby;
a  když   takto   byl každému   co jeho jest navrátil, sám zůstává
chůd  a  nah,   nemaje vlastního  bohatství,  z něhož  by  se mohl
potěšiti.
5.	Tak hle, kdo jsou bohatí Duchem svatým, vládnouce po
kladem nebeským v pravdě a majíce v sobě účastenství Ducha,
mluví-li  k někomu slovo pravdy a sdělují-li  s ním  řeč duchovní
a chtějí-li potěšiti  duše jejich,  z vlastního  bohatství,  z vlastního
pokladu,   který  u  sebe  chovají,, z toho mluví a z toho  potěšují
duše  těch,  kdož  poslouchají  to slovo duchovní,  aniž  se bojí, že
by jim čeho pochybělo, jelikož nabyli a mají v sobě nebeský poklad
dobroty, z něhož vynášejí a potěšují ty, kdož duchovního pokrmu
požívají. Ale člověk chudý, jenž z bohatství Kristova ničeho ne
nabyl a nemá duchovního bohatství v duši své, z něhož by se prý-
štila všeliká dobrota slov a skutků, božských myšlének a tajemství
nevýslovných,   ten,   byť   i  krásně   chtěl promluviti slovo pravdy a

XVIII. 6—8. Prosme za ten poklad; jak Duch sv. v duši působí.      99
potěšiti některé z posluchačů svých, nemaje slova Božího při sobě v moci a pravdě, ale jen z paměti odříkaje slova, která si byl z nějakých písem vypůjčil, aneb co byl od jiných mužů duchovních slyšel, vykládaje a tomu vyučuje, ten bude sice jiné zdánlivě potěšovati a oni řečmi jeho se občerství, ale když řeč svou dopoví, odejde zase každé slovo tam, odkud bylo vzato, on pak opět ostane nah a chůd, nemaje vlastního pokladu Ducha, z něhož by vynášel a jiným sloužil a je potěšoval, sám první nejsa potěšen a nemaje plesání v Duchu.
6. A proto  třeba  především  žádati  na  Bohu s usilovností srdce a věrou,  aby nám dal nalézti bohatství svého,   pravého pokladu Kristova v srdcích našich v moci a působení Ducha. A když tak prvé sami nalezneme pomoc a spásu a život věčný, totiž Pána, pak bučíme i jiným nápomocni dle síly a možnosti své, vynášejíce  z vnitřního pokladu Kristova všelikou dobrotu řečí  duchovních a vykládajíce jim tajemství nebeská.   Neboť takto zalíbilo se dobrotivé vůli Otcově přebývati ve všech, kdož   v něho věří a k němu se modlí.   Neboť vece  (Jan 14, 21.): „Kdo miluje mne,  milován bude od Otce mého; i jáť budu ho milovati a zjevím se jemu"; a opět (t. v. 23.):   „Přijdeme já a Otec můj   a příbytek  u něho učiníme".   Takto zalíbilo se neskončené dobrotivosti Otcově,  tak tomu chtěla nepojatá  láska  Kristova,   tak to zaslíbila nevýslovná dobrota   Ducha.    Sláva   budiž   nevýslovnému   slitování   Trojice
svaté.
7. Kdož byli za hodné uznáni státi se dítkami Božími a zroditi se shůry z Ducha svatého, a kdož mají v sobě Krista, an je osvěcuje a těší, ti rozmanitým a rozličným způsobem bývají od Ducha vedeni a v srdci svém neviditelně milostí občerstvováni útěchou duchovní. Přiveďme tu některý obraz občerstvení světského a ukažme poněkud příklady, kterak si milosť v duši provodí. Někdy podobají se těm, kteří se veselí při hostině královské a plesají radostí a rozkoší nevýslovnou. Jindy jsou jako nevěsta, která v náručí ženicha svého oplývá rozkoší nebeskou. Jindy zase jsou jako andělé beztělesní s tělem svým v takové ocitajíce se volnosti. Opět jindy jsou jako opilí, jsouce potěšeni a opojem Duchem, to jest opojem božských tajemství duchovních.
8. Druhdy zase jsou v pláči a nářku nad pokolením lidským a modlíce se za celého Adama přijímají na se zármutek a kvílení, rozníceni jsouce láskou Ducha k člověčenstvu. Jindy zase takovým plesáním a takovou láskou bývají od Ducha rozpáleni, že by, možná-li, všecky lidi pojali v útrobu svou,   nečiníce rozdílu mezi

100        XVIII. 9—11. Duše milostí zdokonalená budiž touha naše.
zlým a dobrým1). A jindy zase tak pokořují se pokorou Ducha pod všechny lidi, že mají sebe za nejposlednější a nejhorší všech. Časem opět v nevýslovné radosti bývají od Ducha chováni. A jindy jsou zase jako rek nějaký, jenž vzav na se odění královské a výraziv do pole proti nepřátelům, s nimi statečně válčí a nad nimi vítězí. Neboť tak i člověk duchovní odívá se v nebeské odění Ducha,   táhne   na nepřátely,  bojuje  s   nimi  a  podkládá je  pod
nohy své.
9. Jindy odpočívá duše v hlubokém jakémsi úklidu a míru, jen duchovní požívajíc rozkoše a nevýslovné útěchy a blaženosti. Jindy v jakémsi poznávání a moudrosti nevýslovné a vědomostech Ducha nevýzpytných, které žádný jazyk a žádná ústa vypověděti nemohou, od milosti bývá poučována. Jindy zase je jako člověk obyčejný. Takto milost rozmanitě v nich si počíná a rozličným způsobem vede duši občerstvujíc ji podle vůle Boží a všelijak ji cvičí, aby ji dokonalou, bezúhonnou a čistou představila nebeskému Otci.
10. Řečená působnost Ducha příznakem jest vysokého stupně těch, již jsou blízci dokonalosti, a připomenuté ty rozmanité potěchy  milosti rozličná  mají   sice jména,   ale  bez  ustání  působí v nich a činnosť následuje za činností. Nebo když duše dojde dokonalosti duchovní,   dokonale ode všech vášní jsouc očištěna a s Duchem Utěšitelem nevýslovnou účastností sjednocena a jakoby smíšena, a když za hodnou byla uznána býti ve spojení s Duchem duch: tehdy všecka jest světlem, všecka okem, všecka  duchem, všecka radostí, všecka slastí, všecka plesáním, všecka láskou, všecka milosrdenstvím, všecka dobrotivostí a šlechetností.   Nebo jako kámen v propasti mořské odevšad vodou obklíčen jest:   tak  tito, jsouce všelikým způsobem s Duchem svatým spojeni, připodobněni bývají Kristu, majíce ctnosti z moci Ducha neustále v sobě, ježto uvnitř jsou bez úhony, bez poskvrny a čisti.
11. Jsouce totiž Duchem náležitě uspořádáni, jakž by zevně mohli vydávati ovoce nepravosti? Anobrž skrz naskrze prostkvívá se při nich ovoce Ducha. Vzývejme tedy Boha i my a důvěřujme se v něho u veliké lásce a naději, aby nám uděliti ráčil nebeský milodar Ducha, aby týž Duch i nás řídil a spravoval ku plnění všeliké vůle Boží, i aby nás občerstvoval rozmanitou útěchou svou, abychom takovým vedením a cvikem milosti a prospíváním duchovním hodni byli dospěti k dokonalé plnosti Kristově, jak dí
1) Srovn. VIII. 6. a XV. 8.

101
XIX. 1. 2. Kdo sám ke ctnosti se nutí, naplněn bývá Duchem sv.
apoštol (Efes. 3, 19.):   „Abyste naplněni byli ve všelikou plnosť Kristovu", a opět (t. 4, 13.): „Až bychom se sběhli všickni v muže dokonalého, v míru věku plnosti Kristovy".    Zaslíbil Pán  všem věřícím v sebe a prosícím v pravdě, že jim sdělí tajemství  nevy-pravitelné účastnosti Ducha.   I my tedy obětujíce se jemu zcela přičiňme se, bychom došli řečeného zboží a posvěceni jsouce na těle i na duši a přibiti ke kříži Kristovu hodni se stali království věčného oslavujíce Otce i Syna i Ducha svatého na věky!   Amen.
Homilie XIX.
Ctnosť trpí násilí.
1. Kdo žádá dojíti života věčného, povinen nutiti se ke všem ctnostem  2. za příkladem Páně;  a Pán vida snahu jeho upřímnou zbaví ho hříchu   a naplní Duchem sv.   3. Bez násilí nedospěje člověk  ke ctnosti dokonalé,   4. 5. avšak nestačí  nutiti  se toliko   ke ctnosti jediné.   6. Pílením  všech   ctností nabývá člověk jakoby přirozené povahy ctnostné,   7. milost se rozhojňuje   a 8. Duch sv. sám učí člověka všem ctnostem,   9. očišťuje, zdokonaluje   a k životu věčnému přivádí ho.
1. Kdo by rád přišel k Pánu a hoden se stal života věčného i rád učiněn   byl příbytkem Kristovým   a naplněn  byl Duchem svatým, aby mohl vydávati ovoce Ducha a přikázaní Kristova mohl plniti čistě a neúhonně, ten má především pevně věřiti v Pána a odevzdati se zcela rozkazům přikázaní jeho a odříci se světa úplně, aby již mysl jeho nižádnou věcí viditelnou se všecka nezabývala. Pak má vždycky trvati na modlitbách, u víře, kteráž očekává Pána,  očekávati  stále jeho  návštěvy  a přispění  a míti k tomu ustavičný zřetel mysli své.   Potom nutiti musí sama sebe ke všelikému skutku dobrému a ke všem přikázáním Páně pro hřích, který přebývá v něm. A tak nutiž se k tomu, aby se pokořil přede všemi lidmi a považoval se za menšího a nižšího, nehledaje ani cti ani chvály ani slávy lidské od kohokoli, jakož psáno v evangelii,   alebrž  ustavičně jediného Pána  a jeho přikázaní  na očích maje, jemu jedinému žádaje zalíbiti se v tichosti srdce, jak dí Pán (Mat. 11, 29.):    „Učte se ode mne;  neboť jsem tichý a pokorný srdcem, a naleznete odpočinutí duším svým".
2. Podobně seč síly jsou učiž se býti útrpným, dobrotivým, milosrdným a šlechetným, jak Pán praví (Luk. 6, 36.): „Buďte dobří  a dobrotiví, jakož i Otec váš nebeský milosrdný jest";  a

102   XIX. 3. 4. Bez násilí neni ctnosti dok.; nestačí nutiti se k jediné.
opět  dí (Jan 14,  15.):    „Milujete-li mne,   přikázaní  má zachovávejte" ; a opět (Luk. 13, 24.): „Snažte se vcházeti těsnou branou". Nad  to nade všecko mějž jako živý vzor vždy  na paměti pokoru a obcování, tichost a veškeren život Páně,  trvej na modlení, pros ustavičně   a vzbuzuj  víru,   aby Pán   přijda přebýval  v něm,   aby upravil  a posilnil ho ve všech přikázáních svých,   i aby sám Pán stal  se příbytkem duše jeho.    A tak,   co nyní ještě  činí násilím, ano srdce se vzpírá, to bude jednou činiti ochotně, ježto ustavičně přivyká  dobrému,  Pána vždy má  na paměti  a vždycky  u veliké lásce ho očekává.  I když pak uzří Pán takové jeho předsevzetí a takovou snahu dobrou,  kterak velikým  úsilím Pána stále  si připomíná a kterak  srdce své,  byť i nechtělo, stále vede   k šlechetnosti, pokoře, tichosti a lásce a všemožně i násilím je k tomu dohání:  tedy naloží  s ním Pán  dle milosrdenství svého,   vysvobodí jej od nepřátel jeho a od hříšnosti v něm přebývající, i naplní ho Duchem svatým.   A  tu již nápotom  bez násilí  a namáhání plniti bude  všecka přikázaní Páně opravdově,  či spíše Pán  plniti   bude v něm vlastní přikázaní svá  a vydávati  bude čistě   ovoce Ducha.                                           3. Než třeba, aby ten, kdo přistoupiti chce k Pánu,  dříve takto nutil sám sebe k dobrému, byť se i srdci nechtělo, očekávaje stále u víře   nepochybné  milosrdenství jeho:  aby nemaje lásky nutil se k milování, nemaje tichosti nutil se k tichosti, aby nutil se k slitovnosti a útrpnosti srdce, aby nutil se snášeti potupy, byl-li zlehčován   shovívati,  a   byl-li za  nic   pokládán   a   zneuctěn, nemrzeti se, jakož povědíno   (Řím. 12, 19.):    „Ne sami  se mstíce, nejmilejší!" aby nemaje daru modlitby duchovní nutil se k modlení. I když uhlídá Bůh,   že tak zápasí a násilím se souží,  ano  srdce se vzpírá,   udělí mu opravdové modlitby  Ducha, udělí mu pravé lásky, pravé tichosti, slitovnosti srdečné, vlídnosti opravdivé a zkrátka naplní jej ovocem Ducha.
4. Jestliže však někdo, nemaje daru modlitby, nutí se toliko k modlení, aby se mu dostalo daru modlitby, ale k tichosti, pokoře a lásce a ostatním přikázáním Páně se nenutí, aniž o to pečuje, usiluje a zápasí, by je řádně konal: druhdy, pokud upřímně a dobrou vůlí o dar ten prosil, dostává se mu milosti modlitby s útěchou a veselostí Ducha částečně podle žádosti jeho, ale co do mravů svých zůstává jaký byl prvé: není tichý, poněvadž se nepřičinil a nepřipravil státi se tichým; není pokorný, poněvadž nežádal pokory a nenutil se k ní; není ke všem laskavý, poněvadž o lásku tu nepečoval, aniž na modlení svém o ni zápasil; při zaměstnání svém nemá víry a důvěry ,k Bohu, poněvadž se ještě

103
XIX. 5—7. Třeba nabyti povahy ctnostné.
sám nepoznal, aniž uvážil, že se mu jí nedostává, aniž se namáhal usilovně, aby si od Pána vyžádal pevné v něho víry a důvěry opravdové.
5. Neboť jakož člověk i násilím nutiti se má k modlení, byť se i srdci nechtělo, tak má se nutiti také k důvěření, tak i k pokornému o sobě myšlení,  tak i k lásce, tak i k vlídnosti, upřímnosti a prostotě, tak i ke vší trpělivosti a shovívavosti, kteráž dle písma spojena bývá s radostí; tak nutiti se má i k tomu, aby sám sebou opovrhoval, aby sebe  za chudáka a nejzadnějšího pokládal, aby se nezabýval věcmi neužitečnými, ale vždy na mysli měl to a ústy i srdcem mluvil o tom,  co Božího jest;   tak i k tomu,  aby se nerozhněval a nekřičel, jako povědíno (Efes. 4, 31.): „Všeliká hořkosť a hněv i rozlobení se i křik i rouhání buď odjato od vás se vší zlostí"; tak i ke všem mravům Páně, ke všelikému cvičení ctnosti a šlechetného, počestného obcování, ke všelikému počínání dobrému, ke vší pokoře vlídnosti, jakož i k tomu, aby se nevypínal, nemyslil vysoko, nenadýmal se a nikoho nepomlouval.
6.  K tomu ke všemu povinen nutiti se ten, kdo chce dojíti pochvaly Kristovy  a dobře líbiti se jemu,   aby tak Pán vida jeho ochotu a dobrou vůli, an se takto  ke všeliké dobrotivosti a prostotě, vlídnosti a pokoře,  k lásce a modlitbě sám nutí  a násilím dohání, sám se jemu zcela udělil, sám Pán vše to opravdově v něm činil  čistě,   bez  namáhání a násilí,   čehož prvé ani s násilím nemohl zachovávati pro hřích přebývající' v něm.   Tehdy všecko to ctnostné  snažení  a působení bude mu jako přirazeno, když pak přijde Pán a bude v něm a on v Pánu. Pán sám bude v něm konati vlastní  přikázaní svá bez  namáhání a naplní jej ovocem Ducha. Jestliže však kdo jedině k modlení se nutí, až by došel milosti té od Boha, ale nenutí se rovněž, nenamáhá a nepřivyká ke ctnostem dříve řečeným,  ten není s to, aby je konal v pravdě, čistě a ne-úhonně, anobrž takto náleží všemožně připravovati se k dobrému. Druhdy ovšem přichází milost Boží k člověku prosícímu a modlícímu se, neboť dobrotivý a milostivý je Bůh a naplňující žádosti těch,  kteří ho prosí.   Kdo však nemá ctností řečených, nepřivyká jim, aniž se připravuje k nim, byť i dosáhl jich, ztratí milosť, jíž byl dostal, a pro vysokou mysl svou poklesne aneb aspoň nebude prospívati  a růsti v milosti mu udělené, poněvadž se příkazům Páně nepoddává  od srdce;   neboť příbytek a odpočinutí Ducha je pokora, láska a vlídnosť a ostatní přikázané ctnosti Páně.
7. Kdož tedy chce opravdově  zalíbiti se Bohu a od něho vzíti nebeskou milosť Ducha,  růsti a zdokonalen býti  v Duchu

104       XIX. 8. 9. Duch sv. učí ctnostem a védo k životu věčnému.
svatém, ten povinen nutiti se sám k naplnění všech božských přikázaní a nevolné srdce podrobiti jako řečeno (Žalm 118, 128.): „Proto dle přikázaní tvých spravoval jsem se a všelikou cestu nepravou v nenávisti měl jsem". Neboť jako se člověk násilím nutí, aby na modlitbě setrval, až se v to vpraví: tak, ač bude-li při něm vůle dobrá, nutiti a doháněti se bude ke všelikému skutku ctnostnému a přivykne mravům šlechetným ; a když tak stále Pána prosí a žádá, když okusí Boha i účasten jest Ducha svatého: tu k zrůstu a květu přivádí milosť sobě udělenou, jež spočívá v jeho pokoře, lásce a vlídnosti.
8.	Duch sám uděluje mu tyto dary a učí ho pravé modlitbě,
pravé lásce, pravé vlídnosti, ke kterým on prvé se nutil, jichž po
hledával, o něžto pečoval a kterýchž se mu dostalo; a takto pro-
spívá a zdokonaluje se v Bohu i uznán bývá za hodná státi se dě-
dicem království Božího. Nebo pokorný nikdy nepadne;   či odkud
by měl padnouti, an je všech nejnižší? Hluboké upokoření — vysoko
myslnost, ale veliké povýšení, česť a důstojnost — pokora. My tedy
usilovně přinucujme se k pokoře, byť se i srdce vzpíralo, a k vlíd-
nosti a lásce, prosíce a vzývajíce Boha u víře, naději a lásce, usta-
vičně očekávajíce a vyhlídajíce, že sešle Ducha svého v srdce naše,
abychom se Bohu modlili a klaněli v Duchu a pravdě.
9.	A Duch sám naučí nás pravé modlitbě, které nyní ani
násilím konati nemůžeme; naučí nás milosrdenství, vlídnosti a všem
přikázáním Páně, a naučí nás plniti je v pravdě, bez zármutku
a nucení,   jak   Duch   sám   umí   naplňovati   nás   ovocem   svým.
A když tak budou přikázaní Boží od nás naplněna skrze Ducha
jeho, jenž jediný  zná vůli Páně, a když Duch nás zdokonalí a
sobě  podobné  učiní, a když  nás   ode  vší  poskvrny  a  nečistoty
hříchu očistí a dílo své  v nás dokoná, tedy jako nevěsty spanilé
představí Kristus čisté a neúhonné duše naše, a my budeme odpo-
čívati v Bohu, v království jeho,  a Bůh odpočívati bude v nás
po věky neskonalé.   Sláva budiž jeho slitování a milosrdenství a
lásce,   že k takové   cti a slávě  povznesl pokolení lidské:  syny
Otce nebeského učinil je a vlastními bratry nazval je. Jemu budiž
sláva na věky! Amen.

XX. 1—3. Jak odíti lze nahotu duševní rouchem milosti.	105
Homilie XX.
Jediný Kristus může duši vyléčiti a přiodíti ji oděvem
milosti své.
1. Jako lidé odvracejí se od člověka nahého, tak i Bůh odvrací se od duše která není oděna rouchem milosti. 2. Prosme tedy za to roucho, 3. nic nespoléhajíce na vlastní spravedlnosť svou. 4. 5. Člověk hříchem Adamovým těžce byl raněn a nikdo nemůže vyléčiti jej leč jediný Kristus; 6. ani Zákon Starý nemohl tak učiniti. 7. Než vůle svobodná člověku předse zůstala; 8. tou tedy přibližujme se k Pánu a on, kterýž vyléčil ženu krvotokou a slepce z nemocí tělesných, vyléčí i duši naši.
1. Postrádá-li kdo božského a nebeského oděvu, kterýž jest moc Ducha, jakož se praví (Řím. 8, 9.): „Nemá-li kdo Ducha Kristova, ten není jeho", ten ať pláče a vzývá Pána, aby obdržel oděv duchovní s nebe a duše jeho Boží působnosti zbavená jím byla oděna; neboť velikou hanbou nectných vášní oděn jest, kdo není oděn oděvem Ducha. Jako zajisté zde na světě nahota bývá s velikou hanbou a nectí, a jako přátelé se odvracejí od přátelů nahých a příbuzní od svých vlastních, a jak (I. Mojž. 9, 23.) synové spatřivše otce obnaženého odvrátili očí svých, aby neviděli nahé tělo otce svého a kráčejíce zpátky zakryli jej a tak odvrátili očí svých: rovněž tak i Bůh odvrací se od těch duší, jež neoděly se oděvem Ducha v jistotě víry a neoděly se Jesu Kristem v moci
a pravdě.
2. Sám prvý člověk vida se nahého, styděl se; tak veliká nečesť spojena jest s nahotou. Když tedy v nahotě tělesné tak veliká hanba se ukazuje, čím větší hanbou a nectí vášní zlých bude obklíčena duše, která zbavena jsouc moci božské, neoděla se oděvem nevýslovným, neporušitelným a duchovním a neoblékla v pravdě samého Pána Jesu Krista? Každý tedy, kdo prázden jest oné slávy božské, nechť se zastydí a uzná nečesť svou, jak Adam se ustyděl tělesné nahoty své. Jakkoliv udělal si zástěru z listí fíkového, předse hanbu svou obnášel a poznával chudobu svou. Taková tedy duše nechť prosí toho, jenž uděluje a odívá slávou Kristovou ve světle nevýslovném a nedělá si sama oblek z myšlének ješitných, přeluzujíc se domněním své vlastní spravedlnosti a majíc za to, že již má oblek spasení.
3. Neb kdo na své vlastní spravedlnosti a vykoupení svém přestává, ten pracuje na marno a prázdno. Vždyť všecko domnění jeho  spravedlnosti   ukáže  se  v den  poslední jako roucho  ženy

106
XX. 4—6. Jediný Kristus může vyléčiti z rány Adamovy.
o krvotoku měsíčném, jak dí prorok Isaiáš (64, 6.): „ Všecka spra-vedlnosť naše jest jako roucho ženy nemoc ženskou mající". A proto žádejme a prosme Boha, aby nás oděl rouchem spásy, Pánem naším Jesu Kristem, světlem nevýslovným; nebo které duše jím oděny budou, nebudou svlečeny na věky, anobrž na vzkříšení oslavena budou i těla jejich slávou světla, jímž oděny jsou již nyní duše věrné a šlechetné, jakož dí apoštol (Řím 8, 11.): „Který vzkřísil Krista z mrtvých, ten obživí i smrtedlná těla naše skrze přebývajícího v nás Ducha svého". Sláva budiž nevýslovnému slitování a nevypravitelnému milosrdenství jeho!
4.	A zase, jak ona žena krvotoká, jakmile v pravdě uvěřila
a dotkla se třapce Páně,  ihned jest ozdravěla a tok nečistého
zřídla  krve  pojednou vyschnul:  takhle i všeliká duše,  ana má
nezhojitedlnou ránu hříchu a zřídlo myšlení nečistých a nešlechet-
ných,  přistoupí-li ke Kristu a bude-li v pravdě v něho věřiti a
prositi,   dosáhne  blaženého  uzdravení  od  nezhojitelného  zřídla
vášní a zřídlo to ustane a vyschne, já řku zřídlo, z něhož se prý-
štila myšlení nečistá, a to jedině mocí Ježíšovou; nikdo pak jiný
té rány nemůže zhojiti.   Neboť nepřítel při přestoupení Adamovu
tak  se přičinil,  že  poranil  a  zaslepil vnitřního   člověka,   ducha
vůdce, jenž Boha nazírá. Prohledly tedy oči jeho k zlému a k váš-
něm zlým, ke statkům nebeským jsouce zamženy.
5.	A tudíž je nyní tak poraněn, že nelze, aby ho zhojil kdo
jiný, leč jedině Pán, jemuž jedinému to je možné. Neboť on přišed
„sňal hřích světa" (Jan 1, 29.),  to jest vysušil nečisté zřídlo my-
šlének  duše.   Neboť jakož ona žena krvotoká všecko jmění své
dala lékařům a žádný z nich jí nevyléčil,  až když přiblížila se
k Pánu v pravdě se důvěřujíc a dotkla se třapce jeho, ihned uzna-
menala uzdravení své a krvotok její ustal: tak také duši zraněnou
hned z počátku nezhojitelnou ranou vášní zlých nikdo nemohl
vyléčiti ani ze spravedlivých ani z otcův ani z prorokův ani z patri-
archův.
6.	Přišelť  Mojžíš,   ale  dokonalého   uzdravení  dáti   nemohl.
Knězi, darové, desátky, soboty, novoměsíce, očisťování, oběti, zápa-
lové i všeliká ostatní spravedlnosť vykonávána byla pod zákonem,
ale duše nemohla býti vyléčena od nečistého toku myšlének zlých,
a všecka ta spravedlnosť její  nemohla člověka  zhojiti, až přišel
spasitel,   opravdový  ten  lékař,   který  zdarma léčí a kterýž dada
sebe sama na výkup pokolení lidského, sám jediný vykonal veliké
a spasitedlné vykoupení a uzdravení duše.  On ji vysvobodil z po
roby a vyvedl ji  z temnosti  vlastním světlem  svým ji  oslaviv;

XX. 7. 8. Jdémež k tomu lékaři, vždyť  svob. vůle nepozbyli jsme. 107
on vysušil v ní zřídlo myšlení nečistých,  neboť:   „Ejhle, beránek Boží, jenž snímá hřích světa" (Jan 1, 29.)-
7.	Žádné zajisté léky zemské, to jest  žádné  skutky vlastní
spravedlnosti nemohly  vyléčiti a uzdraviti ji  z toliké rány nevi-
ditelné, ale jedině darem přirozenosti nebeské a božské, Duchem
svatým, tímto jediným lékem  mohlo se člověku dostati uzdravení
a mohl dojíti života, očištěn byv od Ducha svatého na srdci svém.
Ale jako ona žena neduživá,  ač nemohla dojíti uzdravení,  předse
měla nohy, aby došla k Pánu a došedši uzdravení nabyla, a jako i
onen slepec, ač postoupiti a blíže k Pánu přijíti nemohl,   protože
neviděl, ale předse vydal hlas silnější nad hlas andělů, neboť volal
(Luk. 18, 38.):   „Synu Davidův,   smiluj   se  nade  mnou", a takto
věrou svou došel uzdravení,  an Pán přiblížil se k němu a učinil,
aby prohlédl: podobně má i duše, byť i zraněna byla ranami vášní
hanebných a oslepena byla temností hříchu,  předse ještě vůli kři-
četi a volati  na  Ježíše,   aby  sám   přijda   věčné vykoupení duši
zjednal.
8.	Neboť jako slepec onen, kdyby byl nekřičel, a žena krvo-
toká, by nebyla šla k Pánu, uzdravení byli by nedošli: tak i kdo
z vlastní vůle  a pevného předsevzetí nepřijde k Pánu a nebude
prositi  ho věrou úplnou,  uzdravení  nedojde.   Neboť  proč  jinak
onino uvěřivše  ihned 'byli uzdraveni,  my pak ještě pravdivě ne
prohlédli jsme,   aniž  vyléčeni jsme  od  tajných  neduhů  svých?
A předse větší než o tělo má Pán péči o duši nesmrtelnou, kteráž
když prohlédne podle toho, jenž volá (Žalm 118, 18.):    „Odkryjž
oči mé",  již  na věky  více neoslepne a uzdravena  byvši  nebude
více zraněna. Neboť když Pán, přišed na zemi, pečoval o těla po-
rušitedlná,   čím více o duši nesmrtelnou a k obrazu svému stvo-
řenou!   Ale pro svou nevěru,  pro svou  s ním nesvornost,  proto
že ho nemilujeme z celého srdce aniž mu věříme opravdově, proto
jsme duchovního uzdravení a spásy ještě nedošli. Nuže důvěřujme
se v něho,  přistupme k němu v pravdě,   aby rychle nás uzdravil.
Neboť přislíbil, že dá Ducha svatého těm,  kdož budou prositi ho,
a tlukoucím  že otevře  a hledající  že naleznou (Mat. 7,  7.);  ne
klama on, kterýž zaslíbil (Tit. 1, 2.). Jemu budiž sláva, on panujž
na věky!   Amen.