Úvod.
I. Život sv, Makaria Aegyptského.
1. I dějiny jednotlivých národů ponejvíce krvavým písmem psané, i vlastní smutná zkušenost za věků všech tajemně ukazovaly k tomu, co sv. Jan zřejmě vypověděl slovy (I. 5, 19.).: „Svět všecken jest ve zlém postaven". Nad to i u všech národů starožitných, ač temná a všelijak přetvořená, zachovala se tradice o původním stavu člověka dokonalém a svrchovaně blaženém, o jeho pádu a trestu, a také o kletbě Boží nade vší přírodou vyřčené. Což divu tedy, když už v pohanstvu setkáváme se s naukou, že utíkání světa a jeho požitků, sebezapírání, život tuhý a od světa odloučený, zpytování srdce svého a rozjímání o pravdách nadsmy-slných hlavním jsou prostředkem mravního zdokonalení. Tak už v indických básních rekovních Itihasa zvaných čteme: „Přináší-li král koňské oběti aneb vydá-li se na poušť, aby tam nadlidsky se kál a nadlidská rozjímání činil, tu třese se Indra a bohové nebeští, obávajíce se, že by s trůnu svrhl je." Ano původce buddhismu Sakja Muni úplné zničení osobného bytování vystavil za poslední úkol člověka, což vedle Vedantistů l) děje se způsobem následujícím : Předně třeba, aby duše vybavila se z těla, kteréž zdánlivou existencí svou ji obtěžuje, a pak s Brahmou úplně se spojila vědomím, že s ním jedno jest. Cíle toho dojíti lze toliko cestou asketicky mystickou. Koná-li člověk skutky tuhé kajicnosti, přináší-li oběti, odlučuje-li se od světa a ponořuješ se pak myslí sebranou ve vlastní útrobu svou: tu nastává v něm tajemný poklid, úplná passivita a odevzdanosť v působení a řízení Brahmy, kteréž se jeví tichostí, sebezapíráním, trpělivostí, myslí na jeden předmět upřenou, ano i zvláštním způsobem seděni a stání, zadržováním dechu a pod. Nyní teprve nazírá duše podstatu Brahmy, pozbývá vědomí osobného a nabývá vědomí, že s ním jedno jest, a jsouc si totož-
') Vedauta čili Brahmamimansa theoretická  část indické filosofie Mi-mansa — Darcanam.

XVI.

Úv. I. 1. 2. Přirozený podklad řeholního života.

TJv. I. 2. Počátky mnišského života v Aegyptě.

XVII.

nosti té vědoma, svrchované blaženosti požívá. Kdo životu tomu se oddali, na samotu do lesův a pouští se ubírali, scházejíce se v jisté doby, aby výsledky rozjímání svého sobě vespolek sdělili a naučení mistra svého vyslechli. Shromaždiště taková slula vihara a stala se původem stálých sídel klášterních mužských i ženských, jejichžto obyvatelé mimo obecná cvičení asketicky mystická se ještě zavazovali slibem čistoty a chudoby. — S podobným zjevem ethicko-ňáboženským setkáváme se v 6. století před Kristem i na západě. V Krotoně v jižní Itálii založil Pythagoras zvláštní spolek, jenž snahou a ústrojím svým jakémusi filosoficko-nábožen-skému řádu se podobal. Svrchovaným cílem života bylo mu následování božstva, jemuž se člověk má státi podobným, a plynoucí z toho blaženosť. Prostředkem k tomu byla mu ctnosť čili úplná shoda části duše nižší, nerozumné, a vyšší, rozumné, kteréž docíliti lze poznáním pravdy a cvičením asketickým. Proto ukládal žákům svým víceleté mlčení, zachovávání domácího řádu, náboženská přemítání, čistotu života, pravidelné zpytování sama sebe, zdržování se jistých pokrmův a věci pod. — Spolek ten arci zahynul, než nábožensko-mravné náhledy a snahy jeho potrvaly a sloučivše se v 2. století před Kristem v Alexandrii se živlem židovským daly vznik přísnému řádu essenskému čili řádu Therapeutů, kterýžto hlavně v Aegyptě a později také v Palaestině po západní straně mrtvého moře se rozšířil. Žijíce každý ve zvláštním domku svém, jejž semneion aneb monasterion nazývali, zabývali se Therapeuté hlavně rozjímáním a jinotajným výkladem písma sv., modlitbou a chvalozpěvy a vedli život nad míru přísný a tuhý. Statků svých buď ve prospěch příbuzných aneb řádu dobrovolně se zříkali, v manželství nevstupovali, pokrmů před slunce západem, a to jen chleba se solí a vodou, nepožívali a všecko zůstavujíce osudu z vnitřního poklidu těšili se ; ano měli prý i dar prorocký a zvláštní moc žehnání.
2. Jakkoli zjevové zde uvedení nikterak nemohou ztotožňováni býti s řeholním životem křesťanským, — nikdo zajisté nepřemáhá svět, leč kdo věří, že Ježíš jest Syn Boží (I. Jan. 5, 5.) — předse v nich shledati lze jakýsi  přirozený  podklad a přípravu k němu.

Ano Eusebius (Hist. eccl. II. 17.), Epiphanius (Haer. XXIX. 4. 5.) a sám sv. Jeroným (de vir. ill. c. 9.) Esseny palaestinské a Therapeuty aegyptské podivným způsobem zrovna za křesťany pokládají, onyno majíce za učně apoštolův a tyto za učně sv. Marka! Než toho tuším popírati nelze, že mravná zachovalosť, snaha po dokonalosti a společenské pořádky jejich přirozeně je vedly ke křesťanství, jakmile i jim vzešlo světlo Kristovo. Bohoslužba jejich hlavní důraz kladouc na stránku vnitřní blížila se duchovní bohoslužbě křesťanské, život panický a zdrželivý přísným řádem spravovaný jakož i společný majetek nalézaly v nauce a životě křesťanském nejmocnější opory. Byliť zajisté křesťané za prvních tří století v jistém smyslu mnichy více méně všickni. Od světa jsouce opovrženi žili ve světě jako na poušti, i mravy i věrou lišíce se od něho. Vtělení Syna Božího a smrť jeho na kříži jakož i slova Pavlova (Řím. 6, 3. 4.): „Kteříkoli pokřtěni jsme v Krista Ježíše, v. smrť jeho pokřtěni jsme; nebo pokřtěni jsme spolu s ním skrze křest v smrť" veškerou mocí svou jímala je: spojiti se s Kristem a odemříti světu bylo jim za jedno, zde ve světě pokládali se za cizince a příchozí (I. Petr. 2, 11.) a obcování jejich bylo v nebesích (Fil. 3, 20.)-
Mezi křesťany nejedni zase vynikali snahami ještě vznešenějšími a činností ještě usilovnější chtějíce zachovávati netoliko těch věcí, které Pán byl přikázal, ale i. těch, kteréž byl za prostředek k vyššímu stupni dokonalosti poradil. A proto, ač neodlučujíce se místem od souvěrců svých, všeliké statky své obraceli na skutky dobročinné, nevstupovali v manželství, živili se řemeslným dílem vlastních rukou svých a přebytkem propůjčovali se potřebám ubohých. Říkali jim askétaí, continentes, virgines Deo sacrae a měli je ve veliké úctě a vážnosti. Za pronásledování císaře Decia (249—251.) mnozí z nich utekli se na pouště a místa osamělá a oblíbivše si je zůstali v nich, i když bylo pronásledování pominulo; dán jim název anachorétai a erémitai. Pavel Thébský (v Aegyptě) byl nejznamenitější z nich. Sv. Antonín pak užší spojení mezi nimi zavedl a oni nazývajíce jej otcem podřizovali se jeho vrchnímu dozoru; ještě těsněji je spojil sv. Pachomius, jenž anacho-retům po různu sice, ale nedaleko od sebe v lavrách1) žijícím

1)	Laura  ulice, osada.

XVIII.

Úv. I. 2. Rychlý rozvoj mnišského života v Aegyptě.

Úv. I. 3. Pramenové životopisní.

XIX.

na nilském ostrově Tabenně společné obydlí (koinobion, claustrum) založil a jakž toho   pospolitý  život a společný majetek vymáhaly, zvláštní  řeholi  předepsal-   Ruční   práce,   najmě pletení kosův a rohožek, střídala se s modlitbou a jinými pobožnostmi; prvního a posledního   dne   v   témdni   obcovali   společným   službám   Božím; z výtěžku práce pořizovány   společné  skrovné  potřeby a podporováni chudí. Mnichové zůstávali v cellácli po dvou i po třech a jen k modlitbě a jídla scházeli  se.   Při jídle jakož i jinak přísně zachovávali mlčení,  ano  by se ani vespolek   neviděli,  hlavu velikou kápí čili kuklicí (cucullus) z hrubého plátna si zahalovali.. Na těle nosili kytli lněnou s krátkými rukávy, okolo beder pás, okolo krku a přes ramena jakýsi pláštíček mafortes zvaný a nad to ještě měl každý kožešinu ovčí nebo kozí vydělanou a bílou, bez níž prý ani nejedli ani nespali.   Střevíců  pak  toliko tehdáž obouvali,  když je k tomu nutila nemoc tělesná, nebo ranní   studenosť, nebo horko polední. Po způsobu kláštera tabenského založil sv. Pachomius i sedm jiných pro mužské, z nichž klášter pabský nedaleko Théb hlavou se stal všech   ostatních,   a  po   pravém  břehu Nilu  i klášter pro ženské.   Počet mnichů  vzrůstal   pak tou měrou, že při smrti jeho (r. 348.) již prý 7000 mnichů počítáno, a Rufin když po r. 373. do Aegyptu se odebral,  aby  tam  život mnichů seznal, v Tabenně shledal sv. Ammona, kterýž   byl   představeným 3000 mnichů tuhý život vedoucích, a výše v Oxyrynchu 2000 mnišek a 10000 mnichů podle  výpovědi tamějšího   biskupa.   Nebylo  tam   bez  mála domu, v němž by mnichové  nepřebývali,  ano  i  staré   chrámy pohanské, věže a brány města  plny  byly  mnichův a žalmů  tolik prý bylo zpíváno, že celé město chrámu se podobala a žádného v tom rozdílu nebylo, zdali biskup na ulici se modlil aneb v kostele.   Při-šel-li chudý aneb cizinec do města, každý mu nabízel pohostinství své, a tak stalo se, že Rufinovi a průvodcům jeho až i pláště potrhali1). Ještě výše u Hermopole setkal se s Apolloniem, jenž 500 mnichů spravoval, nížeji pak v Arsinoi podle starého jezera Moeris-ského se Serapionem, představeným mnoha klášterů, jež asi 10000 mnichů čítaly.   Nejslavnější  však klášter aegyptský byl nedaleko

1) Ru f i n i liistoria monachorúm c. 5.

Nitrie podle jezer sodových asi čtyřicet mil od Alexandrie1). Tam na hoře žilo 5000 mnichů po dvou a po třech pospolft a 600 o samotě. Deset mil pak odtud na západ ležela osada od velikého počtu cel, v nichž asi 2000 mnichů přebývalo, Cellia zvaná2), a na jih asi den a noc Gesty k Memfidu veliká a hrozná poušť sket ská, kamž ani cesta ani jaké znamení cesty nevedlo a cestovatelé jedině hvězdami se spravovali. Ani vody zde nebylo lze nalézti a jestliže kdy jaká se objevila, pronikavě čpěla a smolou chutnala3). A na té poušti žil sv. Makarius, jehožto život zde vylíčiti hodláme4).
3. Co do pramenů, z nichž vážiti lze život sv. Makaria Aegyptského, na prvním místě jmenovati náleží spisovatele, kteří bud: ještě za jeho věku nebo málo později žili a Makaria buď osobně znali aneb od svědků souvěkých spolehlivých vědomostí o něm nabyli. Jsouť zejména Evagrius, Rufin, Palladius a Kassian.   Zprávami nejbohatší a spolu víry nejhodnější jest
1) Rufini o. c. c. 21. — Hist. Laus. c. 69.
2)	Rufin i o. c. c. 22. — Hist. Laus. c. 69.
3)	Rufini o. c. c. 29. — Hist. Laus. c. 19. 20. — Gorres, D. christl.
Mystik, díl I. str. 189. n.
4)	Tischendorf, jenž r. 1845. vědeckou cestu na východ podniknul
a v Aegyptě také krajinu vůkol jezer sodových navštívil,   píše  o ní (Reise in
d. Orient, díl I. str. 110. n.) takto:   „V rozsáhlých pouštích  Libye  nedaleko
jezer Nitrie na sodu bohatých až podnes ještě čtyři jsou kláštery. Jeden z nich,
k němuž od příbytku jistého Vlacha, kterýž jezera ta najal,  v Nitrii na sou
maru za osm hodin dorazíš,  až po  naši   dobu  slově klášterem  sv. Makaria.
Ostatní tři, jenž každý zvláštní jméno mají, nazývají se společně kláštery abu
Makar a celá krajina makarijská. Tam mnichové jen o několika dnech v roce
masa požívají, žijíce o chlebě a šošovici, cibulí a olejem upravené, a přebývají
v cellách tím toliko světlem, jež úzkými dveřmi vniká, osvětlených, trvajíce na
ustavičných modlitbách.    Záhy ráno vstávají a spěchají do chrámu, kdež pří-
tomni jsou stojíce opřeni o hole, jimž až podnes makáriovy říkají. Tam starce
jednoho spatřiti lze, jenž již 120 let má věku svého a stářím, bděním, jakož
i škodlivou palčivostí písku  pode žhoucím sluncem zraku pozbyl,  an duchem
k nebesům pohlíží a sotva jednu hodinu denně spí. Pokud toho palčivosť písku
připouští, chodí bratří bosi, do chrámu pak nejinak než bosýma nohama vchá
zejí." — K těmto slovům dokládá Floss (Macarii Aegyptii epistolae, homilia-
rum loci, preces. Coloniae 1850, str. 1. n.):" „A kdyby  nám Tischendorf život
bratří těch byl popsal ještě zevrubněji,  bez mála domníval bys se,  že mlaví
o těch, jež Evagrius a Kassian popisují. Kláštery ty i nyní mají podobu čtverce
aneb obdélníku a spolu se zahradou zdí jsou otočeny.   I představ si,  že tam
vidíš starce slepého,  an  třikráte  oltář obchází a mladistvým hlasem alleluja
prozpěvuje,  aneb  onoho  starce o 120 letech,  an z celly vychází  a tobě při
odchodu žehná, a budeš zajisté touž úctou naplněn jako Tischendorf."

XX.

Úv. 1. 3. Pramenové životopisní.

Úv. I. 3. Pramenové životopisní.

XXI.

z nich Palladius, jenž za druhého konsulátu Theodosia Velikého (r. 338.) v Alexandrii přistál, 36 měsíců pak v klášteřích okolo Alexandrie a 9 let v Celili ztrávil a tedy život otcův aegyptských z vlastního seznal názoru a přezvědu. Makarius však Aegyptský zemřel jen o rok dříve nežli Palladius ž Alexandrie do Cellie se odebral. Roku 401. stal se Palladius biskupem Helenopolským v Bithynii a r. 421. sepsal pod názvem hé Lauson historia periechusa Bius hosion pateron (historia Lausiaca, continens vitas sanctorum Patrům) všecko, co byl o poustevnících v Aegyptě, Libyi, Thebaidě, Cyréně, Mesopotamii buď od jiných zvěděl aneb sám byl viděl a zkusil. Nazývá se spis ten historia Lausiaca, poněvadž jej L a u s o v i, komorníku císařského dvoru, věnoval. Než ačkoli trojí překlad latinský spisu toho se zachoval a původní text v trojí recensi vyšel, žádný z těch překladů se žádnou z těch recensí se úplně nesrovnává; avšak nedávno nalezl Floss v císařské knihovně vídeňské dva rukopisy, v nichž původní text shledává. Ostatně zdá se, že Palladiový životy otcův aegyptských se zakládají na starším spise průvodce jeho Heraklida témuž Lausovi věnovaném a paradeisos nazvaném, jejž Palladius opravil a doplnil a z něhož i Rufin výtah i řecký i latinský pořídil . — Po Palladiovi řadíme Rufina z Aquileje (Ogleje), jenž již dříve po r. 373. do Aegypta se byl odebral a 6 let ztrávil u mnichů tamějších; později odešel do Palaestiny a stal se představeným mnichů na hoře olivetské. Požádán byv od nich, aby jim sepsal knihu o otcích aegyptských, učinil z „ráje" Heraklidova výtah výše dotčený. Výtah ten zachován pod názvem „historia monachorum seu liber de vitis Patrům", kdež v 33 kapitolách život tolikéž světců z pouště ni-trijské vypravuje 1); o sv. Makariu Aegyptském jedná kap. 28. Dále ještě nachází se o něm zpráva ve 4. kap. druhé knihy Rufinových dějin církevních. — Následuje Evagrius z Pontu, podobně starší Palladia, jenž okolo r. 399. v Aegyptě jako mnich zemřel.    Ve  spise   „Capita  practica  ad  Anatolium"   třikráte  se

4)	Česky přeložil Řehoř Hrubý z Jelení v „Životech a řečích otcův aegypt
ských", ač se tam sv. Jeronýmu kardinálu připisují (Rps. Strahovský z r. 1510.
fol. 1—25.).

vzmiůuje o Makariovi a sice, jak důvodně souditi lze, o Makariovi Aegyptském. — Kassian teprv ke konci 4. století po smrti Makariově z kláštera betlémského přišel do Egyptu a ve spisech „De institutis coenobiorum libri XII" a „Collationes Patrům in scythia eremo" o Makariovi toliko to podává, co o něm zvěděl z úst Serapionových a Nestorotových; nicméně kollace ty vele-poučné jsou co do života mnišského za věku onoho.
Po spisovatelích jmenovaných zasluhují povšimnutí i neznámí spisovatelé otcův aegyptských, jenž sv. Makaria sice neviděli a také od jeho vrstevníků vědomostí svých nenabyli, ale ze starších spisů čerpajíce nejedné zprávy zachovali, jež u spisovatelů svrchu jmenovaných se nenachází. Spisy jejich posledně r. 1615. vydal učený jesuita holandský Rosweyd ve velikém díle „Vitae Patrům sivé Historiae eremiticae libri X". — Dále sbírka památných výrokův čili apoftegmat týchž otců za rozličných příležitostí učiněných, již vydal Cotelier v 1. díle svých „Mo-numenta ecclesiae graecae" r. 1677. — Jinou sbírku vydali Pos-sinus r. 1683. v díle „Thesaurus asceticus sivé Syntagma opuscu-lorum octodecim a graecis olim patribus de re ascetica seriptorum" a Pritius r. 1699. v díle „SancttPatris Macarii opuscula nonnulla et apophthegmata". — Několik výpovědí Makariových podávají příležitostně i Bollandisté a již častěji jmenovaný Floss nalezl v cis. knihovně vídeňské v jednom z rukopisů svrchu dotčených apo-ftegmata, jež po prvé na světlo vynesl a z nichž tři sv. Makariovi Aegyptskému výslovně se připisují. — Konečně i z dějepisců Sokrata a Sozomena některé zprávy vážiti lze.
Poukázavše tímto co nejstručněji k životopisným pramenům, již pokusíme se o vypsání života a působení sv. Makaria, užívajíce při tom ponejvíce slov samých pramenů, jakkoli události častěji po způsobu legend vystrojují.
4. Mezi poustevníky a mnichy aegyptskými svatostí života a zvláštními dary milostí Boží vyniklo více Makariův, obzvláště však Makarius Aegyptský a Makarius Alexandrijský, tak že Palladius obávaje se, aby víry nenalezl, životy jejich počíná

XXII.
Úv. I. 4. Prvních 40 let života Makariova.
slovy: „Otců svatých a nesmrtedlných, Makaria Aegyptského a Makaria Alexandrijského, zápasníků výborných a nepřemožených, vypravovati a popisovati boje života zbožného, boje hojné a veliké, obávám se, aby pro nesmírnou tuhost cvičení síly přirozené daleko přesahující těm, kdož podobných věcí méně jsou bedliví, nezdálo se, že lhu". A Rufinovi vypravovali mnichové aegyptští, že dva tito Makariové v těch místech stkvěli se jako dvě světla nebeská. Než nám jednati jest toliko o Makariovi Aegyptském.
Podle vypravování Palladiová narodil se sv. Makarius Aegyptský r. 300. a sice, jak Sokrates dokládá 3), v horním Aegyptě. Z mládí jeho ničeho nevíme, leč co sám jednou zjevil žáku svému Pafnutiovi4): „Jsa pacholíkem pásl jsem jalovice s jinými chlapci, kteřížto šli krást fíky. Když pak utíkali, jeden fík jim vypadl a já ho zdvihnul a snědl. Kdykoli na věc tu vzpomenu, sedím a pláči". Pocházel tedy Makarius ze stavu nízkého a snad z třídy pastýřův u Aegypťanův opovržených. Než Bůh i jeho povolal k životu vznešenějšímu.
Nevídané ctnosti, jimiž slynuli učedlníci Antoniovi a Pachomiovi, a milosť Boží vzbudily v Makariovi úmysl, oddati se Bohu způsobem dokonalejším v životě poustevnickém. Maje tedy věku svého 30 let odebral se na poušť, kdežto pletením košů se živil a v tuhém cvičení a neustálém sebezapírání život zbožný trávil. Již po desíti letech takové požíval u mnichů vážnosti, že mu paidarigeron mladý kmet přezděli, poněvadž rychleji ctnostmi prospěl nežli věkem a v dokonalosti mnichu zšedivělému nic neoddal. Nad to dostalo se mu již tenkráte zvláštních milodarů: vymítání zlých duchů, křísení mrtvých, uzdravování nemocných, ano pravilo se o něm, že ustavičně jest u vytržení a více Bohem se zabývá než záležitostmi pozemskými. Byl také, což u mnichů tehdejších velmi řídkým případem jest, na kněze posvěcen. Zvláštní však příběh, jejž později uvedeme, zavdal mu příčinu, že na hroznou poušť skétskou se odebral a tam setrval až do smrti své.
Na rozdíl od mladšího jmenovce svého Makaria Alexandrijského nazván jest Makariem Aegyptským, Velikým, Starším.

Úv. I. 5. Sv. Makarius milovník chudoby, postův a bdění.    XXIII.
5. Jakož obzvláště na mnicha sluší, byl sv. Makarius především velikým milovníkem chudoby, života tuhého a modlitby.— „Kdysi za nepřítomnosti Makariovy vešel zloděj do celly jeho; když pak Makarius se vrátil, spatřil zloděje, an nábyteček jeho na velblouda nakládá. Vejda tedy i sám bral z nábytku svého a kladl na velblouda. Když pak byli zavazadla naň vložili, počal zloděj bíti velblouda, aby vstal, než ten nevstával. Což jakmile otec zpozoroval, vešel do celly a našed motyčku vložil ji na velblouda řka: Bratře! tuto hledal velbloud. A nohou jej uhodiv řekl: Vstaň! A hned vstal a kousek cesty ušel k rozkazu jeho. Ale opět se položil a nevstal, až když s něho složili všechen nábytek". — Jindy zase „přišel otec Theodor z Fermy k otci Makariovi řka: Mám tři vzácné knihy a čítaje v nich nabývám požitku; i bratří jich užívají a podobně prospívají. Pověz mi tedy, co bych měl činiti, měl-li bych je k užitku svému a k užitku bratří podržeti aneb prodati a dáti chudým? Stařec odpověděl: Dobře jsi jednal, ale nade všecko je chudoba. Po té odešel, knihy prodal a peníze dal chudým".
O postech a bděních Makariových vypravuje Evagrius : „O palčivém poledni přišel jsem k sv. otci Makariovi a žízní náramně jsa trápen žádal jsem píti vody. On však dí: Stínem budiž spokojen. Mnozí zajisté, kteří nyní na cestách jsou aneb na moři, i útěchy stínu postrádají. Když pak jsem s ním rozprávěl a o zdrželivosti rozmlouval: Věřiž mi, vece, synu milý, po celých dvacet let ani chleba ani vody ani spánku do sytosti jsem neužil, neboť chleba podle jisté váhy jsem požíval, vody podle jisté míry jsem pil a spánku jen drobátko jsem si popřál úkradkem o zeď opíraje se". — Neznámý pak spisovatel životův otcův egyptských píše: „Otec Makarius kdykoli bratry navštívil a s nimi stoloval, tak sobě v srdci svém umínil, že kolik pohárů vína vypije, tolik dní ani vody neokusí. Když mu tedy bratří vína podávali, s radostí je brával, aby později žízní se mučil. Což když učedlník jeho zpozoroval a předsevzetí starcovo vyzpytoval, zapřísáhl bratří, aby mu  více vína  nepodávali,   zjevuje jim,  kterak mu poháry spíše

XXIV.
Uv. I. 5. 6. Modlitby a pokory.
mučidlem jsou." — A na jiném místě ') týž spisovatel svědčí, že byl Makarius těla hubeného.
Věrnou družkou chudoby a tuhého života byla sv. Makariovi modlitba, o nížto v homiliích se zvláštním zalíbením pojednává. On modlitbu pokládal za nejdůležitější dílo své2), jímž všech milostí3) a ctností4) a pravého odpočinutí duše dojíti5), ano i dsemony překonati lze 6). Obzvláště pak dlouho a na kolenou modlíval se, když užiti hodlal mimořádných darů sobě propůjčených, aby bud! uzdravil člověka zlým duchem posedlého aneb i vzkřísil mrtvého 7). A proto i moc jeho modlitby takovou vzbudila důvěru, že lidé utíkajíce se k němu ve svých potřebách říkali 8)-. „Abychom modlitbou spravedlivého došli smilování".
6. Kdo byl modlitelem tak horlivým, ten zajisté také popředně se stkvěl ctností, již sám nazval znamením pravého křesťana 9)), totiž pokorou. Pokoru Makariovu nejlépe poznati lze z události, kterouž sám o sobě vypravoval: „Když mladým mužem jsa v celle jsem seděl, jali mne a přes všecko zdráhání mé na kněze mne v osadě posvětili. Já pak nechtěje tam zůstati do jiné osady jsem utekl a jistý přítel ve světě žijící prodejem díla mého mi posluhoval; přihodilo se pak, že jedna panna smilně počala. Tázána byvši od rodičů svých, kdo jí násilí učinil, odpověděla: Ten váš poustevník toho zločinu na mně se dopustil. Tu tedy rodiče té panny mne jali, hliněné nádobí na krk mi navěšeli a vodili mne ulicemi tepajíce mne s pokřikem: Tenhle mnich dceři naší učinil násilí. A když mne byli klacky bez mála utloukli, kdosi ze starších řekl k nim: Jak dlouho budete ubíjeti mnicha tohoto cizího? Avšak i příteli mému, jenž za mnou jda studem se rděl, činili příkoří pokřikujíce: Hle, čeho ten se dopustil, jehož ty svědectvím svým si doporoučel! Rodiče pak dívky pravili: Nikterak ho nepropustíme, dokud nám na výživu dívky nedá ručitele. Já tedy příteli svému pokynul,   aby tak učinil a on zaručiv se
') Vitae Patrům Kosw. V. 3, 8. — Cotelerii o. c. t. I. p. 534.
2) Hom. III. 3.
3) Hom. XXXVII. 7.
4)Hom. XL. 2.
5) Hom. XL. 6.
6)	Hom. XLIII. 3.
7)	Hist. Laus. — Apoftegmata vídeňská.
8) Hist. Laus.
9) Hom. XV. 37. XXVI. 11.

Úv. I. 6. Kterak byl Makarius dbalý vlastního pokroku.       XXV.
věrou svou zastal se mne. Vrátiv se pak do celly co jsem košíků nasbíral, snesl jsem mu, aby je prodal a mně i manželce mé pokrmův opatřil. Říkal jsem totiž: Hle, Makarie, dostal jsi manželku! třeba tedy více pracovati, aby ji mohl uživiti. A dnem i nocí jsem pracoval, abych jí denně výživy opatřil. Ale když ubohé přišla doba porodu, po mnoho dní byla v bolestech a poroditi nemohla. Tázána byvši, čeho by se byla dopustila, odpověděla: Na onoho mnicha nevinného zločin jsem sčítala; neboť mládenec z našeho sousedství násilí to mně učinil. Což když přítel můj uslyšel, sama radosť přikvapil a hlasem pozdviženým vypravoval: Ubohá ta dívka, prvé nežli vyznala křivdu na tebe nevinně sčítanou, nikterak poroditi nemohla, anobrž i všecko sousedstvo přichází a žádá tě za odpuštění. Já pak jakmile jsem to uslyšel, aby mne lidé neobtěžovali, hnedle na toto místo jsem se odebral a ta jest příčina mého sem příchodu." — Ano pokorou svou Makarius i nad ďáblem vítězil. „Když Makarius nesa listí palmové na úsvitě do . celly se vracel", tak vypravují neznámí životopiscové, „namanul se proti němu ďábel se srpem přeostrým a chtěje poraniti ho nemohl. I zvolal řka: Makarie, veliké mi činíš násilí, poněvadž žádaje tobě uškoditi nemohu, a předse cokoli ty činíš, já činím dokonaleji. Ty ku příkladu někdy se postíš, já nikdy pokrmu nepožívám; ty častěji bdíš, mne však spánek nikdy nepřekonal; ale v jedné příčině, sám se k tomu přiznávám, nade mnou vítězíš. Když tedy Makarius příčiny té na něm vyzvídal, odpověděl: Jedině pokora tvá nade mnou vítězí. To když byl nepřítel ten pověděl a sv. Makarius ruce své roztáhl k modlitbě, duch nečistý zmizel ve vzduchu".
Pokorně o sobě smýšleje dbal Makarius také ustavičně vlastního pokroku a jakkoli tuhý a přísný byl život jeho, předse vyhledával a používal příležitostí, aby ještě více se poučil a prospěl v životě dokonalém. Tak vypravuje sám o sobě: „Kdysi za věku mladšího když v celle žádné práce nebylo, vyšel jsem na poušť a rozjímaje sám u sebe dím: S kým se setkáš, otaž se ho ke svému prospěchu. I natrefil jsem pacholíka, an pásl dobytek. Táži se ho tedy: Synáčku, co mám činiti, poněvadž hladovím? Ten mi vece: Pojez tedy. Já na to:   Pojedl jsem,  ale

XXVI.      Úv. I. 6. Kterak byl Makuríus dbalý vlastního pokroku.
znovu hladovím. A tlí mi opět: Pojez tedy znovu. A podobně zase já: Již často, řku, pojedl jsem a zase znovu hladovím. Načež on odpověděl: Otče, tys bez mála oslem, ježto ustavičně jísti žádáš. A tak nabyv požitku jsem odešel". — Jednou navštíviv bratry na hoře nitrijské v klášteře Pambově a od starších místa toho jsa vybídnut: Promluv ke vzdělání bratří, jal se mluviti takto 1): „Já ještě nejsem mnichem, ale viděl jsem mnichy. Kdysi totiž seděl jsem ve Skétě v celle své a pudily mne myšlénky mé řkouce: Vstaň a jdi až na poušť a pozoruj, co tam uvidíš. A vzpččovala se proti tomu mysl má po pět let, říkajíc: Aby snad vnukání to nebylo od daemonů! Když tedy úmysl ten při mně zůstal, odešel jsem na poušť a našel tam močál a uprostřed něho výspu. Přicházela také rozličná zvířata pouště a pila z něho. Mezi nimi spatřil jsem i dva lidi nahé a vzechvělo se tělo mé, neboť měl jsem za to, že jsou duchové. Když pak viděli, že se chvěji, pravili ke mně řkouce: Nechvějiž se, neboť i my lidé jsme. Dím tedy k nim: Odkud jste a kterak jste přišli na tuto poušť? Odpověděli: Byli jsme v klášteře, i sjednali jsme se a vyšli jsme sem; hle, je tomu čtyřicet let! Byl pak jeden z nich Aegypťan a druhý Libyjan. Tázali se mne však i oni: Jakž je ve světě? zdali pak voda ještě vystupuje časem svým? a má-li pak ještě svět hojnosť svou? Odpověděl jsem jim: Arciť že má. Otázal jsem se pak i jich: Kterak bude ze mne mnich? Řkou mi: Kdo se nezřekne všech věcí, které jsou ve světě, z toho nebude mnich. Já jim na to: Slab jsem a nemohu jako vy. Odpověděli mi: Nemůžeš-li jako my, seď v celle a oplakávej hříchy své. Otázal jsem se jich tedy řka: V zimě nezebe vás? a v letě nezaněcuje se tělo vaše úpalem ? Oni pak odpověděli: Bůh nám toho uštědřil, že ani v zimě zimy, ani v letě úpalu necítíme. Proto pravil jsem, že já mnichem ještě nejsem 2). Odpusťtež mi bratří". — Podobně tázal se Ma-karius i jiných, kdo by pravým mnichem byl3), ano i Bůh sám mu vnukal příležitosti, kterak by vyššího stupně dokonalosti poznati mohl. „Když totiž jednou trval na modlitbách 4), ozval se mu hlas řka: Makarie, ještě jsi nedospěl k míře dvou žen, které v nejbližším městě spolu bydlí. Což když stařec uslyšel, vstal, vzal svou hůl a podal se do označeného města.   Když pak tloukl

XXVII.
Uv. I. 7. O Makariově vlídnosti.
na dvéře domu hledaného a nalezeného, vyšla jedna z nich a s velikou radostí přijala ho. Svolav je obě, tak je stařec oslovil: Pro vás tolikého trmácení se podjímám, přicházeje z pouště daleké, abych poznal skutky vaše, kteréž mi povězte a vypravte. I řekly mu: Věřiž nám, otče svatý, ani této noci nebyly jsme mimo lože manželů svých. Jakých tedy skutků našich vyzvídáš? Než stařec stál na žádosti své, aby mu běh života svého zjevily. Jsouce tedy přinuceny pravily: My nijakým příbuzenstvím rodičů svých nejsme spřízněny, přihodilo se však, že jsme se vdaly za dva bratry a za těch patnácte let, co pospolu v jednom domě bydlíme, ani zlého slova jedna druhé neřekla, aniž jsme měly hádky vespolek, alebrž v pokoji jsme žily až posavad a stejnou myslí o to jsme pracovaly, abychom společně opustivše manželů svých ve spolek pobožných panen vstoupily, ale prese mnohé prosby nemohly jsme toho dosíci na manželích svých. I učinily jsme vespolek a s Bohem takovou úmluvu, že až do smrti' slova světského nikterak nepromluvíme. Což když uslyšel Makarius, řekl: Věru není panny, ani ženy, ani mnicha, ani člověka světského, alebrž Bůh jediné hledá úmyslu a ducha života uštědřuje všem".
7. Takové byly ctnosti Makariovy vzhledem k sobě samému; neméně vynikal svou vlídností a mírností vzhledem k bližnímu, zvláště pak k bratřím svým. Otec Petr vypravuje o sv. Makariovi '), že jednou naleznuv anachoretu, an byl ochuravěl, tázal se ho, jakého pokrmu by si přál. A když žádal hnětenek a v celle ničeho nebylo, tu muži statečnému' nepříčilo se jíti do Alexandrie, aby nemocnému jich přinesl. A o věci té nadivné nikdo nezvěděl. — Otec Pafnutius, Makariův žák, vypravuje 2): „Prosil jsem otce svého, aby mi dal naučení. I řekl: Nikoho neurážej a nikoho nezatracuj. To čiň a spasen budeš". — Ano Makarius i pohanského kněze obrátil svou vlídností. „Kdysi" totiž „jda na horu nitrijskou 3) poručil učedlníku svému, aby šel něco napřed. Jda tedy před ním měl v ústrety kněze modlářského, kterýž nesa veliké dřevo rychlým krokem přicházel. I pokřikl na něj: Kam běžíš, dáemone ? Ale ten rozhněvav se, tolik jej ubil, že bez mála mrtvého jej zůstavil. Opustiv ho znovu utíkal. Popojda něco, setkal se se sv. Makariem, kterýž ho pozdravil: Zdráv buď, pracovnice, buď zdráv! Tu on s podivením odvětil:  Co jsi na mně spatřil dobrého, že mě po-

') Vitae Patrům Eosw. VI. 3, 4. — Cotelerii o c. t. I. p. 526.
2)	Má tu Makarius na mysli anachorety, o nichž jsme svrchu pověděli.
3)	Vitae Patrům Kosw. V. 1, 6. — Cotelerii o. c. t. I. p. 443.
4)	Vitae Patrům Rosw. III. 97. VI. 3, 17. Cf. Floss o. c. p. 136. seq.

') Cotelerii o. c. t. I. p. 533.
2)	Ib. p. 540.
3)	Vifae Patrům Eosw. III. 127. — Cotelerii o, c. t. I. p. 547.

XXVIII.

Úv. I. 1. O Makariově mírnosti.

Úv. I. 7. 8. Jak choval se k bratřím.

XXIX.

zdravuješ? I dí jemu stařec: Vidím, že pracuješ a že běžíš nesmyslně. Načež řekl kněz: A já pozdravením tvým pohnut jsa poznal jsem, že veliký služebník Boží jsi; neboť jiný bídný jakýsi mnich přicházeje mi v ústrety, příkoří mi učinil, avšak i já za slova jeho ran mu nasázel. Pak objímaje nohy sv. Makaria volal řka: Leč mne mnichem učiníš, neustanu. Á když spolu dále se ubírali, přišli k místu, kde ležel bratr zraněný. I vyzdvihli jej oba a poněvadž jíti nemohl, na rukou do chrámu jej donesli. Bratří však vidouce onoho kněze, an šel za sv. Makariem, s ustrnutím a podivením jej mnichem učinili a mnozí z pohanů pro něho stali se křesťany. A proto říkal otec Makarius, že řeč hrdá a zlá i dobré zvrací k zlému, řeč pak pokorná a dobrá i zlé obrací k lepšímu".
Až podivu hodná byla mírnosť sv. Makaria   v posuzování hříšníků,   tak  že  říkali o něm:     „Jako  Bůh  zastírá celý  svět a snáší hříchy lidské, tak byl i on jako nějaký pozemský bůh mezi bratřími zastíraje hříchy jejich a co viděl a slyšel jakoby  nevida a neslyše". — Jakéhos odsuzovatele hříšníků pokáral takto: „Co odsuzuješ vrahy, cizoložníky a okradače mrtvol a podobné rušitele zákona? Majíť soudce svého.   Nezpytuj  toliko  hříchů   cizích,   ale i přečiny své častěji předuvážené, a přečasto seznáš,  že horší jsi jich.    Neboť i ty nejednou vilnýma očima vůkol jsi  pohlížel,   což, jak sám víš, již skutečným je cizoložením.   Často jsi také bratra svému zlořečil a dobře víš,  co v té příčině Pán zjevil, že kdo dí bratru  svému   ,blázne',   hoden je  pekelného   ohně  (Mat. 5, 22.) A nad čím by měl nejvíce žasnouti, snad i ke svatým a neposkvrněným tajemstvím nehodně přistupuješ a stáváš se vinným  tělem a krví Páně! Ten tedy, jehož ty soudíš, jen vrahem člověka shledán jest ty však shledán býváš vrahem samého Krista a vinným smrtí jeho, kdykoli nehodně přijímáš neposkvrněné tělo a krev.   čítáš zajisté (I. Kor. 11, 27. n.):   ,Kdo nehodně jí a pije,  vinen jest tělem a krví Kristovou a odsouzení sobě jí a pije'; to jest:   Jako Židé usmrtili ho, podobně činí i ti, kdož nehodně tělo a krev jeho přijímají.   Neboť  velmi  podobno jest,  že i ten,   kdo   by  zlatohlav králův roztrhal aneb jej   potřísnil, touž smrť utrpí.   Pročež i ti, kteří jednou tělo jeho zbodali, i ti, kteří nyní jej  poskvrňují, nečistou myslí   přijímajíce jej,   témuž  soudu spolu s  ukřižovateli Kristovými propadnou".

Podobně bylo i jeho chování k bratřím pokorné, vlídné, mírné a naskrze prosté, až i tázali se ho 1), „proč se tak chová? On však odpověděl: „Dvanácte let sloužil jsem Pánu, aby mi této milosti uštědřil, a vy všickni radíte mi, abych se jí vzdal?" — Proto ujímal se i bratří křivě odsouzených. Proneslo se totiž 2) jednou, že dva bratří ve Skétě se provinili. Když pak otec Makarius příjmím měšťák3) je vyobcoval, přišli někteří k otci Makariovi Aegyptskému, Velikému, aby ho o tom zpravili. I vece jim: Nikoli! bratří nejsou vyobcováni, ale Makarius. Otec Makarius uslyšev, že od kmeta vyobcován jest, utekl k jezeru. Než kmet ho nalezl, a byl celý komáry rozpíchán. I dí jemu: Tys vyobcoval bratří a hle, ti mohli odejíti do osady; já však jsem tebe vyobcoval, a ty jako sličná panna do vnitřního pokojíku sem jsi utekl. Ale já povolav bratří seznal jsem, že ničeho takového se nedopustili. Zkoumej tedy i ty, aby tě snad daemonové nebyli zklamali, neboť ničeho jsi neviděl; avšak čiň pokání za poklesek svůj. Ten odpověděl: Ráčíš-li, ulož mi pokání. Vida tedy stařec jeho pokoru: Jdi, vece, a postiž se po tři neděle, každého týhodne jednou pokrmu požívaje. Toť bývalo ustavičné jeho cvičení, po týhodnech postiti se." — Podobně dbal i o dobrou pověsť bratří napomínaje 4): „Nespi v celle bratra, o němž nedobrá pověsť se roznesla".
8. Vynikaje takto Makarius životem přísným a ctnostmi vzácnými, veliké se těšil vážnosti. U něho hledávali porady, útěchy a vzdělání i ti, kteří po životě mnišském zatoužili, i bratří poustevníci ; on pak na vzájem mnichy, hlavně nitrijské, navštěvoval 5), ano i k sv. Antoniovi zavítal °); proto snad jej Eufin žákem Antoniovým, ač jen ve smyslu širším, nazývá"'). Zajímavé bý-vaty ty jejich rozpravy o ctnostech života mnišského a svědčily jednak o zbožné mysli tazatelů, jednak o důvtipu, rozšafnosti a řečnickém daru Makariově. Všudypřítomnosť Boží, modlitba, zdrželivost, mlčelivosť, trpělivosť, pokora a přestávání na mále hlavními byly předměty besed Makariových.
J) Cotelerii o. c. t. I. p. 583. Cf. Floss o. c. p. 1G0.
2) Cotelerii o. c. t. I. p. 537.
5)  politikos; tak slul Makarius Alexandrijský.
4)	Cotelerii o. c. t. I. p. 540.
5)	Vitae Patrům Rosw. III. 195. VI. 3, 2. — V. 3, 9. Cotelerii o. c. t. I. p. 541.
6)	Vitae Patrům Rosw. V. 7, 9. — Cotelerii o. o. t. I. p. 530, 539.
7)	Hist. eccl. X. 4.

XXX.

Úv. I. 8. Besedy Makaríovy.

Úv. T. 9. O způsobu vyučování sv. Makána.

XXXI.

Co do všudypřítomnosti Boží často napomínal a poučoval  bratří  takto1):    „Buďtež   vždy  pamětlivi,   že jste   před obličejem Pána všemohoucího, kterýž spatřuje myšlénky všech lidí a zpytuje   srdce jednohokaždého.    Což i písma sv. ztvrzují i apoštol učí řka (Žid. 4, 12.):   ,Živáť jest  zajisté  řeč  Boží a mocná a pronikavější  nad všeliký meč. na obě  strany ostrý a dosahuje až do rozdělení duše a ducha,   kloubů také a míchy, a rozeznává myšlení i  mínění srdce; a není žádného neviditelného  stvoření před očima jeho,  ale všecky věci jsou nahé a odkryté očim jeho.' Pročež,   bratří,  když pokouší nás pochoť tělesná a žádosť smilná, bez meškání zapuďmež a vyvrzmež ze srdce svého myšlénku tu nečistou a zlou, vzývajíce usilovně pomoc Pána našeho Ježíše Krista na  modlitbách a postech,   aby  mocí  svou  nás   vytrhl a zaštítil a potřel satana pod nohama našima. Třeba tedy, abychom pokáním a zdržováním  se hříchů   sami sebe   kárali a říkali k  duši své: Rozkoš tělesná,   ve kteréž ty nedobře si oblibuješ,  na krátko potrvá; nebo muka a trýzně duševní i tělesné v ohni věčném zůstávají na trest ustavičný. I tak mluvme napomínajíce duši svou: Stydíš-li se před lidmi hříšníky sobě podobnými, aby tě neviděli, an hřešíš, proč by neměl ještě více styděti a báti  se velebnosti  Boha všemohoucího, jenž tajemství srdcí všech lidí spatřuje, jakož i apoštol dí:   ,Všecky  věci jsou  nahé  a  odkryté   očim jeho'.    Když  tedy takovými úvahami sami  sebe kárati budeme,   přijde ihned bázeň Boží do srdce našeho a duše naše utvrdí se v milování čistoty a také povzbuzeni budeme zachovávati všecka přikázaní Páně za pomocí milosti Pána našeho Ježíše Krista, jenž přislíbil,   že těm,   kteříž mu slouží v svatosti a čistotě,   uštědří darů nebeských a věčných ve slavném životě věku budoucího a že spolu se sv. anděly radovati se budou v lesku světla ustavičného".
Jednou2) tázali se ho bratří, kterak by náleželo modliti se. I odpověděl jim: Není nám třeba slov zbytečných, alebrž máme toliko roztahovati ruce a říkati: Bože! jak ráčíš a jak Tobě se líbí, tak staniž se! A když by se přihrnulo pokušení a dorývalo, modliti se máme: Bože! přispěj nám ku pomoci! Víť on zajisté, co nám je k užitku.
Jindy zase 3) tázán byv od kohosi, čím to je, že na poušti již o hodině třetí hladoví, ježto v klášteře po  celé  týdny hladu
') Vitae Patrům Rosw. p. 991.
') Vitae Patrům Rosw. TTI  207. V. 12, 10. — Cotclerii o. c, t. I. p, r>30.
s) Cassiani Co 11. V. 12.

nepociťoval, ač častěji jídlem pohrdal, dobře mu odpověděl Makarius: „Protože tu nemáš svědka svého postění, který by tě chválami krmil a nasycoval, ale tam tě krmil prst lidský a požívání chvály marné." — Kdysi žádal bratr jeden sv. Makaria 1), „aby jej poučil kterak by mohl dojíti spasení. I řekl mu: Třeba utíkati lidí, seděti v celle, želeti hříchův a což je nade všelikou ctnost, míti na uzdě i jazyk i břicho své". — Jednou pak na poušti skétské, „když sbor se rozcházel2), řekl bratřím: Bratří, utíkejte! I praví jeden z nich: Otče, kam máme utéci z poušti té? I položil prst v ústa svá řka: To jest, čeho utíkati pravím; a tak vešel do celly své, uzavřel vchod a seděl o samotě". — „Jestliže jsi koho pokáral ve hněvu", poučoval při jiné příležitosti3), „své vlastní náruživosti jsi pohověl. Nesmíš zajisté sama sebe zkaziti, by spasil jiného. Vytrhni bližního z hříchu, seč jsi, ale bez pohanění, poněvadž Bůh nezavrhuje těch, kteří se k němu obracejí. Avšak řeč zlostná proti němu nepřebývej v srdci tvém, by mohl říci: ,Odpusť nám naše viny, jakož i my odpouštíme našim vinníkům'. Bůh rád odpouští a ztvrzuje prosbu naši".
9. Spolu i co do způsobu vyučování Makariova a daru řečnického zajímavé je dvoje následující vypravování, ač snad první z nich později na základě homilií Makariových poněkud bylo rozvedeno. „Kdysi přišel k sv. Makariovi mladík4), žádaje po způsobu mnichů sloužiti Kristu, a prosil kmeta světce, aby mu návod dal a jej poučil, a ze zdroje spasitedlné nauky, ana milostí Ducha sv. byla v něm přehojně, jej utvrdil a kterak by s pomocí Boží úkladův a nástrah ducha zlého zniknouti mohl, jej vystříhal. I odpověděl mu sv. Makarius řka: Žádáš-li, synu můj, opravdově a z celého srdce zříci se světa tohoto a přidržeti se Pána a Spasitele, jakož dí prorok v žalmu (62, 9.): ,Přilnula duše má k tobě, mne pak ujala pravice tvá,' — neboť hotova jest pravice Páně přijímati ty, kdož k němu se utíkají — tuť třeba zříci se tohoto světa a vrci od sebe všecky skutky jeho, jakož dí apoštol v listu ke Kolosanům (3, 3.): .Umřeli jste světu tomuto a život váš skryt jest s ním v slávě'. To když mladík uslyšel, řekl: Věřiž mi, otče svatý,   že i mysl svou jsem od  světa  toho  odvrátil a ode všeho,
') Vitae Patrům Rosw. III. 189.
2)	Vitae Patrům Rosw. V. 4, 27. — Cotelerii o. c. t. I. p. 536.
3)	Vitae Patrům Rosw. V. 22, 17. III. 87. V. 4, 28. — Cotelerii o. c. t.
I. p. 536.
4)	Vitae Patrům Rosw. p. 990. Cf. Floss o. c. p. 63.

XXXII.

Úv. I. 9. O způsobu vyučování sv. Makaria.

Úv. I. 9. O způsobu vyučování sv. Makaria.

XXXIII.

co v něm jest, bych již jako umrlec žil v životě věku tohoto. Neboť poznal jsem, že dočasné a pomijitelné a porušitelné je všecko, co ve světě tom dobrým býti se zdá. Na to vece k němu stařec: Poslechni mne, synu, a jdi k hrobům umrlých a co nejvíce jim křivdi a na ně se utrhuj, zlořeč jim, házej po nich kamením a proklínej je, aby podrážděni byvše popudili se proti tobě. To když mladík uslyšel, ihned na hroby umrlých se odebral a když jim podle nařízení sv. starce veliké příkoří byl učinil, jak alespoň sám se domníval, vrátiv se k sv. Makariovi vypravoval mu, co učinil. I tázal se ho stařec, zdali mu mrtví ničeho neodvětili? Odpověděl řka: Praničeho, pane, nepravili. Tu znova mu nařídil pravě: Jdi zítra a mnohým velebením je vychvaluj a oslavuj. Odešel tedy opět na hroby umrlých a jal se chváliti je a uctivými řečmi je oslavovati řka: Vy jste velikáni a světci a podobni mužům apoštolským a veliká je při vás spravedlnosť. A když jiných ještě chval přemnohých jim byl pověděl, vrátiv se k celle řekl starci: Hle, otče, podle rozkazu tvého chválil a oslavoval jsem ty umrlé a praničeho mi neřekli. Tu vece jemu sv. Makarius: Uvažuj, synu, že jakos ty příkořím a haněním na mrtvé se utrhoval a ničeho tobě neodpověděli, tak tedy i ty, žádáš-li spasenu býti a svatým slibem zalíbiti se Spasiteli našemu, následovati máš samého Pána a Spasitele našeho, jakož dí sv. Jan apoštol a evangelista (I. 2, 6.): ,Kdo praví, že v Kristu zůstává, máť, jakž on chodil, i sám' choditi'. Pročež i v evangelii čteme, že i pronevěrní sokové víry naší, Židé, navedeni jsouce nepřítelem lidského pokolení, ďáblem, Pánu našemu Ježíši Kristu Spasiteli veliká příkoří činili pravíce, že je Samaritánem, že má zlého ducha a že v knížeti zlých duchů Beelzebubu duchy vymítá, ano i svůdcem jej nazvati odrzli se; a on, dobrý Pán náš Ježíš Kristus, stvořitel nebe, země i moře i všech věcí v nich, to všechno trpělivě snášel, aby nám dal příklad své trpělivosti, mírnosti a pokory. Nebo kdyby byl chtěl ukázati moc velebnosti své a křivdy mstíti, celý svět byl by okamžením ve směs obrátil a ani pokolení lidského ani snad světa samého by více nebylo, nýbrž všecko by okamžením pominulo. Ale nevolila tak učiniti nevýslovná dobrota a láska Krista Pána, který nepřišel, aby svět ztroskotal, nýbrž aby jej spasil. Proto zajisté všecko trpělivě snášel, aby nám ukázal vzory trpělivosti a pokory. Tudyž také řekl k učedlníkům, kteříž jej následovali (Mat. 11, 29.): ,Učte se ode mne, neboť jsem tichý a pokorný srdcem, a naleznete odpočinutí dušem svým'. Avšak i světci všichni od věků, jak proroci tak  apoštolé,  potupou,   křivdou a rozličnými   mukami stíháni

jsouce ctnosť trpělivosti a pokory nezvratně zachovávali a lidskou chválou nikterak klamati se nedali. Neboť pohrdajíce prázdnými řečmi marné chvály života přítomného jedině slávy nebeské a věčné žádají (kdož Kristu zalíbiti se touží), kteráž z Boha pochází a zůstává na věky; lesku a slávy té nelze vyložiti žádnému jazyku lidskému. Ty tedy vzory trpělivosti a pokory uvažuj, synu milý, kdykoli by se ti stalo příkoří a zachovávej udatně ctnosť trpělivosti a pokory následuje proroka, kterýž řekl (Žalm 37, 14. n.): ,Já pak jako hluchý neslyšel jsem a jsem jako němý, kterýž neotvírá úst svých; a učiněn jsem jako člověk, který neslyší a který nemá v ústech svých odmlouvání. Což zajisté pro napomenutí mysli naší denně se zpívá při sv. oběti. Měj se také na pozore, aby v marné slávě a chvále lidské si neliboval a nepozbyl všeho, čeho si pracně nabyl skutky dobrými, a požitků postu a zdrželivosti své a odplaty bdění a modliteb v životě věčném nedošel u Pána, poněvadž sám pověděl v evangelii o těch, kteří hledají chvály lidské (Mat. 6, 2.): ,Amen pravím vám, vzali odplatu svou'. A mnoho jiných ještě je výroků v písmě sv., jimiž neustává napomínati nás, bychom marné chvály vystříhali se. Varuj se tedy, synu milý, a ani pro křivdy tobě učiněné nevzněcuj se hněvem mysl tvá, a kdyby drážděno bylo srdce tvé, ty předse v bázni Boží co nejpřísněji zdržuj hněvu mysl svou, aby mohl zachovávati ctnosť pokory a trpělivosti; a tak opravdově ukážeš, co jsi přislíbil řka, že jako umrlý žiješ ve světě tom, když ničeho rozbrojného neodpovíš těm, kteří tobě křivdí, jakož ani ti umrlci, kteréž jsi velikým příkořím a pohaněním potupil, ničeho tobě z hrobů neodpověděli. Třeba tedy udatně ostříhati ctnosť pokory a trpělivosti, abychom mohli dojíti odplaty věčné a slávy života věčného, jakož ve Zjevení Pán dí (3, 11.): ,Drž co máš, aby jiný nevzal koruny tvé'." —Kassian pak mnichům svým po větší působnosti toužícím a většího prospěchu ve vlasti své se nadějícím vypravuje, co slyšel o Makariovi, kterak učil mnichy, aby na mále přestávali. „Byl v jednom městě holič velmi zkušený, jenž hole každého za tři denáry, ač nepatrnou a malou odplatu za práci svou bral, každého dne po zapravení denních potřeb svých sto denárů do váčku svého uložil. Ale maje ustavičně výdělky takové uslyšel, že v jistém městě velmi vzdáleném lidé po tvrdém penízi holiči platí. Což když uslyšel vece: Pokud ja budu přestávati na té žebrotě, abych mzdu tří denárů pracně sbíral, moha tam velikého nastřádati bohatství? Sebrav tedy náčiní

XXXIV.
Ův. I. 10. Mimořádné dary sv. Makaria.
umění svého a vynaloživ vše, co zde byl za dlouhou dobu nastřádal a zachoval, s velikým namáháním dostal se do toho města na výdělky tak bohatého. Když pak ještě toho dne, kterého přišel, podle toho, jak mu řečeno bylo, od každého po tvrdém penízi dostával, k večeru vida to množství tvrďáků s radostí namířil kroky do krámův, aby nakoupil pokrmů pro posilu svou potřebných. Ale nakoupiv jich za veliké peníze, na skrovnou večeři vynaložil všechny tvrďáky, jichž za den nasbíral, a ani jediného denáru úspory neuložil. A když tak den ode dne pozoroval, že všecek výdělek jeho ztráven bývá a že netoliko ničeho neukládá, ale že i sotva na denní potřeby mu stačí, sám u sebe uvažoval řka: Vrátím se do města svého a znova bráti budu mzdu nepatrnou, z nížto mi po zapravení potřeb tělesných denní přebytek tolik vynášel, co by na podporu stáří mého dostatečně vzrostlo. Jakkoli zdálo se, že toho málo a po skrovnu, předse stálým přirůstáním nenepatrnou částku vynášelo. Věru výnosnější mi byl ten výdělek denárový nežli tenhle zdánlivý výdělek tvrďáků, z něhož netoliko nic nezbývá, co bych uložil, ale i sotva na denní výživu potřebnou vystačuji". A proto lépe jest nám držeti se bez přestání skrovného požitku této poušti, jehož žádné starosti, žádné roztržitosti světské, žádná schloub(i aniž marná vypínavost neohlodává, a žádné starosti o denní potřeby neumalují. — Nejednou také sv. Makarius z věci neb události pravé nahodilé vzal příčinu řeči důmyslné: „Jda jednou s bratřími zaslechl pacholíka, an takto mluvil k mateři své: Máti, jakýsi bohatec miluje mne a nenávidím ho; člověk pak chudý nenávidí mne a miluji ho. Slyše řeč takovou obdivoval se jí Makarius. I řekli bratří: Čemu se, otče, obdivuješ při řeči té? Stařec odpověděl: Věru Pán náš bohat jest a miluje nás, my pak nechceme poslouchati ho; ale nepřítel náš ďábel chůd jest a nenávidí nás, a my milujeme nečistotu jeho". — Tentýž způsob vyučování jeví se v ho-miliích sv. Makaria, jakž později více o něm podotkneme.
10. Služebníka tak věrného oslavil Bůh již za živa mimořádnými dary proroctví, uzdravování nemocných, křísení mrtvých a vymítání duchů zlých, a sice měrou tak velikou, že Sokrates o něm dí: „Aegyptský (Makarius) tolik uzdravil nemocných, tolik od ďábla vysvobodil posedlých, že by zvláštního spisu požadovalo, co milostí Boží vykonal". — „Na poušti skét-ské  bydleli s Makariem i dva učedlníci jeho,  z nichž jeden byl

ťfv. I. 10. Dar proroctví, uzdrav, nemocn., křís. mrtvých.     XXXV.
ustavičně okolo mistra svého k vůli těm, kteříž přicházeli, aby byli uzdraveni, druhý pak seděl stranou ve své celle. Časem však muž svatý předvídaje věci budoucí řekl k tomu, kterýž mu přisluhoval jménem Jan, a kterýž později na jeho místo knězem se stal: Poslyš, bratře, napomenutí mého, nebo tě pokouší duch lakoty. Tak já zajisté viděl jsem, ale také vím, že klidnou-li myslí uposlechneš napomenutí mého, v díle Božím až k dokonalosti a slávě prospěješ a metla Páně nepřiblíží se ke stánku tvému. Avšak jestliže mne neuposlechneš, dojdeš konců Gieziových, na jehož i neduh stůněš (IV. Král. 5, 20. n.). To bylo povědíno pět let před smrtí světce. A patnáct let po smrti Makariově, když byl Jan statky chudých odcizil, tak poražen byl slonovinou, že nebylo na těle jeho místa zdravého, kam bys mohl prst položiti. Tak na něm, an neuposlechl, naplnilo se proroctví světcovo". — Podobně předpověděl Makarius i zpuštění Skety 3), jež vícekráte byla zpustošena.
O zázračném uzdravení nemocných životopiscové Maka-riovi dva příběhy vypravují, „Přivedli kdys 2) k Makariovi dívku, jížto život ze všech stran hnil, že až vnitřní části těla byly odkryty a veliké množství červů z nich vycházelo, tak že nikdo k ní se nepřiblížil boje se smradu hrozného. I přivedli ji rodiče její a položili přede dvéře Makariovy a on maje s dívkou útrpnosť pro bolesti její dí k ní: Budiž dobré mysli, dcero má, to na tebe připustil Bůh ke spáse tvé a nikoli k zahynutí. Pročež i více bys měla pečovati, aby tě zdraví neuvedlo v nebezpečenství. A když byl na modlitbách po sedm dní setrval a posvěceným olejem ve jménu Páně tělo její pomazal, tou měrou ji uzdravil, že přirozenosť její byla jako obnovena a podoba ženská opět při ní se objevila a neduh předešlý v obcování s lidmi nic ji nepřekážel". — Měl kdos v Aegyptě syna malomocného 3); i přivedl ho k celle sv. Makaria a zanechav ho u dveří daleko odešel. Ohlédnuv se kmet vidí tu pacholíka, an pláče, i dí jemu: Kdo tě sem přivedl? Odpověděl: Otec můj pohodil mě zde a odešel. I dí mu stařec: Vstaň a dohoň jej. A hned byl zdráv, vstal a doháněl otce svého, a tak domů se vrátili".
Makarius křísil i mrtvé. Trojí vzkříšení zaznamenali životopiscové. První z nich arciť legendárně je vystrojeno, ale právě v úpravě té zajímavé  zprávy   obsahuje  o Hierakitech a vyznání
1) Vitae Patrům Rosw. V. 18, 11.
5) Vitae Patrům Rosw. p. 989. — Eufini liber monach. 28. 
3) Vitae Patrům Rosw. VI. 2, 7. III. 128. — Cotelerii o. c. t. 1. p. 518.

XXXVI.      Uv. 1.10. Makar. křísí mrtvého na důkaz z mrtv. vstání.
víry za časů Makariových. — „V zemi arsinojské žil mnich, kterýž po mnohá léta svatě žil. Když pak po slávě zatoužil, posedl jej pro pýchu jeho a nepovážlivosť duch python, kterýž ho nejdřív cd pravé víry odvrátil a k víře těch, již Hierakity  slovou, převedl. Ti popírají, že by Spasitel byl lidské tělo na se vzal a že naše tělo, jímž oděni jsme, bude vzkříšeno. Titíž také učí, že tři jsou základní počátkové, z nichž každý se skládá: Bůh, hmota a zlo, a že Bůh Slovo nestal se člověkem, aniž na se vzal dokonalého člověka, aniž jest působnou příčinou všehomíru. A tak zvrhlec ten 500 duší svedl. Způsobil to mnohými řečmi, jež činil před mnohými, a způsobem rozličným, já řku zkázu, smyšlenky a pohrdání smrtí. Ano vymítal prý i duchy podle slov v evangeliích (Mat. 24, 24.): ,činiti budou divy a zázraky, tak že by v blud uvedeni byli, by možné bylo, i vyvolení'. Mnoho zajisté mohou knížata daemonů v té příčině, na odstranění totiž samých daemonů, neboť rádi se shodují na zkázu duší. I přišel tedy biskup toho místa i s duchovenstvem svým k muži Božímu, k otci Makariovi, a pozdraviv ho co nejuctivěji pravil: Pojdiž s námi a budiž nám nápomocen; neboť jestliže, dokud ještě na živě jsi, sousedství svého nevyčistíme, všickni jeho se přidrží a snadno státi se může, že ještě více než posud bludu se podrobí a svedeno bude. Ten pak odvětil: Hle, já člověk sprostý, což proti němu si počnu! Než biskup stoje na svém pln úcty odvětil: Já tak důvěřuji se, že přijdeš-li ty, Bůh v církvi mé pokoj způsobí; již často zajisté jsem si umínil vydati se k tobě, ale duchovenstvo mi bránilo, abych prý lidem světským nebyl k posměchu. Již však nemoha déle snášeti porušení lidu a boje se také půhonu Božího, jenž dí (Ezech. 3, 18.): ,Krve jeho z ruky tvé vyhledávati budu', přišel jsem k tobě poslán jsa od Boha. Tu on povstal a následoval za ním k svůdci. Když pak toho uzřel, pravil k biskupovi: Ten má ducha kníže a to vymésti, věziž, není dílem mým; neboť s těmi duchy ještě jsem se nepotýkal. Jsouť dvě roty daemonů, jak praví světci, jedna těch, jenž v tělo pochotě vlévají, druhá těch, jenž přivádějí bludy duchovní. A tento druh poslední nelze snadno překonati. Ty posýlá satan na kouzelníky a svůdce a kacíře a traviče a lidi podobné. Na to biskup: Co tedy učiníme?   Odpověděl kmet: Třeba modliti

Úv. 1.10. Makar. křísí mrtvého na důkaz z mrtv. vstání.    XXXVII
se, nebo slova nic neprospějí. I kázali tedy svůdci předstoupiti a on vyšel k nim. Biskup pak hned na něho se obořil řka: Proč po tak drahnou dobu s námi neobcuješ? Načež on vece: Poněvadž nepravě smýšlíte. Tu dí sv. Makarius: Ty tedy právě smýšlíš? On na to: Arciť že smýšlím právě. Makarius: Jak tedy vlastně smýšlíš ? On: Což právě věříte, že tělo a kosti vzkříšeny budou ? Světec dí: Mluvíme-li ze sebe, dobře máš; chce-li tomu však pravda, co odpovíš? Než bychom slov nemařili, povím ti, kterak smýšlíme; budeš-li s tím souhlasiti, dobře učiníš; jinak Bohu se protivíš, jehož naukou pohrdáš. Ale on dí: Já nejprve víru svou vyložím. Na to Makarius: Nepravá víra nebudiž ani jmenována, vyznejme obecnou víru církve. A hned pokynul biskupovi, aby ji vyznal. Před velikým tedy zástupem lidu vůkol stojícího jal se víru vyznávati takto: Věřím v jediného Boha, Otce všemohoucího, a ve spolupodstatné Slovo jeho, skrze které učinil věky, které v plnosti časů na zrušení hříchu přišlo v těle přijatém ze svaté panny Marie, které bylo ukřižováno, umřelo, pohřbeno jest, třetího dne povstalo, sedí na pravici Otcově a znovu přijde v čase budoucím soudit živé i mrtvé; a v Ducha sv., s Otcem a Slovem jeho spolu-podstatného; věřím pak i ve z mrtvých vstání duše i těla, jakož dí apoštol (I. Kor. 15, 44.): ,Rozsívá se tělo duševné, vstane tělo duchovní', a opět (v. 53.): ,Musí zajisté toto porušitelné obléci neporušitelnosť'. [Na to dí Makarius k bludaři:] 1) Vidíš, co praví? Ten však odpověděl: Mněť ze slov víry nepřinášejž; ale jděme k hrobům a jednoho z těch, co tam odpočívají, mně vzbuď; i poznám, že právě smýšlíte, poněvadž já sám přivedu duši bez těla. Sv. Makarius obrátiv se k biskupovi dí: Bezpráví veliké, že pokoušíme Boha! ale já se ani nedůvěřuji, že by Bůh pro jednoho člověka posedlého takové znamení učiniti ráčil. Biskup dí: Nikoli, otče, ale pro celé sousedstvo. Odešli tedy k hrobům. I jal se Hie-rakita vzývati daemona, ale nikterak nemohl holou duši vyvolati bez těla. Když tedy ničeho nesvedl, neboť odporoval mu v skutku Duch sv., dí jim: Pro nevěru vaši nemohu duši vyvésti. I rozhorliv se Makarius poklekl, ničeho neslibuje, a když byl hodinu se všemi na modlení setrval, povstal a udeřiv palmou na hrob (neboť hole mnichů tamních jsou větve palmové), vzkřísil člověka, nikoli v zemi pochovaného, nedávno zemřelého, nýbrž jednoho ze starých umrlců. Po té přivolav Hierakitu dí mu: Otaž se ho, zdali tělo bude vzkříšeno.   Ten však vzdychaje nad znamením takovým, jak-
') Co tu v závorkách položeno, jsou glossy v rukopise se nacházející.

XXXVIII.  Uv. I. 10. Makarius táže sv, umrlce a dostává odpověď.

Úv. I. 10. Příběh podobný. — Klam ďábelský.

XXXIX.

mile daemna jej byl opustil, se vším lidem padl k nohám světcovým. Když pak jej chtěli ubiti, zabránil jim toho Makarius, ano odvedl jej na poušť. Člověk pak vzkříšený otázán byv, zdali zná Krista, odpověděl prý, že o něm ani neslyšel [v životě svém]; neboť za krále Faraóna prý zemřel [a tedy žil před příchodem Kristovým]. Pokřtiv jej pak Makarius měl ho při sobě tři léta a po třech letech zemřel smrtí opravdovou, tak že hodí se naň slova Páně (Jan 9, 3.): .Ani tento nezhřešil, ani jeho rodičové, ale aby zjevena byla sláva Boží'. Otázal se tedy biskup sv. Makaria, zdali nevstupovala sláva v srdce jeho, když takový zástup před ním na kolena padal pro znamení toliké. I odpověděl mu: čí srdce se neodprázdňuje hleděti po slávě lidské, ten Boha ještě ani nepoznal a co činí, pro lidi činí. Ale kdo byl za hodná uznán nadšení Božího, ten ve mnohém boji se nalézá, jakoby stál na břitvě boje se, aby nespadl. Člověk takový mívá žádosť jedinou, vyjíti totiž z těla; neboť co do slávy, ta mu ani na mysl nepřipadá. Dal mu pak naučení toto: Kdyby ku příkl. někdo kráčel po moři a očí svých upkal k nebi na slunce, jehož paprsky by jej držely, a řekl by mu někdo: Pohledneš-li na místo, po kterém kráčíš, v moře se ponoříš, nuže co se mu stane, jestliže neuposlechne? Tak i ten, kdo očí svých na slávu Boží upírá, slávu, kteráž od lidí pochází, nohama šlape. Hledí-li pak po této, vypadne z onéno. A jakmile z ní vypadne, mnoha jinými vášněmi zmítán bude 1). — „Jindy zase byla na blízce spáchána vražda 2) a zločin ten sčítán na kohosi nevinného. Tu prý se člověk ten křivě obviňovaný utekl k celle Makariově, ale přišli i stíhatelé jeho dokládajíce se a tvrdíce, že by samy sebe uvedli v nebezpečenství, kdyby vraha nejali a neodevzdali zákonu. Avšak ten, jehož ze zločinu vinili, přísahou tvrdil, že je nevinen krví jeho. I dlouho se hašteřili ze strany obojí, až pak sv. Makarius se otázal, kde by zavražděný pohřben byl. Naznačili mu tedy místo a on se všemi stíhateli vraha k hrobu se odebral, tam pak padnuv na kolena a vzývaje jméno Kristovo dí k okolostojícím: Nyní ukažiž Pán, zdali v skutku vinen jest, jehož vy stíháte. A pozvednuv hlasu svého jménem volal zemřelého. Když mu pak z hrobu odpověděl volaný,  dí k němu:   Věrou Kristovou zapřísahám tě, abys
') Mnohem jednodušší je vypravování tétéž události u Rufina (hist. monach. 28.) a Kassiana (Coll. XV. 3.), jenž o pokřtění a tříletém životě umrlce vzkříšeného ničeho nevědí. Podle Rufina byl člověk ten zemřel nedávno. — Podobně vypravují Bollandisté (m. Majus t. II.) o sv. Patrikovi, apoštolu Irska, že na důkaz těla z mrtvých vstání vzkřísil umrlce.
2) Rufini hist. monach. 28. — Vitae Patrům Rosw. III. 41,

řekl, zdali jsi od toho člověka, jehož z vraždy obviňují, byl zavražděn? Tu on z hrobu jasným hlasem odpověděl, že nebyl od něho zavražděn. A když pak všichni hrůzou jati na zem padli a k nohám jeho se přivíjeli, jali se prositi, aby otázal se ho, kdo jej zavraždil. Na to vece: Té věci se neotáži; dosti mi na tom, že nevinný byl osvobozen; neníť úkolem mým, aby vinník zjeven byl". — Dále „otec Sisois vypravuje o Makariovi '): Když jsem byl ve Skétě s otcem Makariem, šli jsme s ním žít a bylo nás sedm. A hle, vdova jedna sbírala klasy za námi a neustále plakala. I zavolal stařec majitele rolí té a dí jemu: Co je vdově té, že neustále pláče ? I řekl jemu: U muže jejího někdo si poklad uschoval, muž pak zemřel, aniž dříve pověděl, kde poklad uložil, a nyní vlastník chce ji v otroctví jíti i s dítkami. I řekl stařec: Pověz jí, aby přišla k nám, když za úpalu odpočíváme. A když přišla, dí jí stařec: Co pak ustavičně pláčeš ? I řekla: Manžel můj zemřel maje svěřen čísi poklad a umíraje neřekl, kde jej uložil. Řekl jí stařec: Pojď a ukaž nám hrob manžela svého. Vzal pak bratří s sebou a odešel s ní. A když přišli na místo, kde pohřben byl, pravil k ní stařec: Odejdi do domu svého. Modlili se pak a stařec zavolal na umrlce řka: Kdes uložil poklad sobě svěřený? A on odpověděl řka: V domě mém uschován jest pod nohou postele. Řekl mu stařec: Spi opět až do dne vzkříšení. Vidouce to bratří padli mu k nohám, on pak řekl jim: Nestalo se tak pro mne, neboť nic nejsem, ale pro tu vdovu a sirotky její Bůh věc tu učinil. To zajisté jest věcí velikou, že Bůh chce míti duši bez hříchu a že ona bére, kdykoli za něco žádá. Zvěstoval pak vdově, kde je poklad svěřený. A ona vzavši vrátila jej vlastníku a vysvobodila dítky své. Kdož to slyšeli, velebili Boha" 2). Podivením a spolu hrůzou naplňuje nás, co čteme o překonávání a vymítání duchů zlých Božím zmocněncem Makariem. „Jakýs chlipník", vypravuje Palladius3), „rodem Aegypťan, zahořel láskou k jisté ženě cudné, kteráž byla za muže šla. Když však odpírala jeho žádostem, zašel k čaroději řka: Způsob uměním svým, buď aby mne milovala aneb aby ji muž její zapudil. Čaroděj seč byl se pokusil, nemoha však čistou mysl její zvrátiti, způsobil, že zdála se býti kobylou všem, kdož ji spatřili. Když tedy muž její vyšel ven a j i v podobě kobyly spatřil, zalkal a zplakal nad tím, co se přihodilo. I povolal starších osady, ale rady nevěděli. Když tedy po tři dni ničeho
J) Vitae Patrům Rosw. VI. 2, 8. — Cotelerii o. c. t. I. p. 532.
2)	Srovn. také rozmluvu s lebkou Vitae Patrům Rosw. III. 172. VI. 3. 16. —
Cotelerii o. c. t. I. .p. 546. -   Passionál český na m. d.
3)	Hist. Laus,

XL.

Úv. I. 10. Makarius vypudil ducha hltavosti.

Úv. I. 1.1. Makarius vo vylmanství.

XLI.

nebyla požila, tu konečně Bůh, chtěje oslaviti světce svého, vnuknul muži myšlénku zajíti s ní na poušť k muži svatému; i dal jí ohlavek a vedl ji jako kobylu tam, kde muž Boží přebýval. A když na místo došel, pravili k němu bratří: Což pak jsi sem přivedl kobylu? I odpověděl: Aby modlitbou spravedlivého došla smilování. Tu oni: Což pak zlého se jí přihodilo? I odpovídá: Tato kobyla, již vidíte, je má žena milá a co se jí přihodilo, nevím. Světci však zjeveno bylo všecko, co žena trpěla a modlil se k Bohu za ni. To když slyšeli, donesli Kristovu sluhovi Makariovi řkouce: Kobylu někdo sem přivedl. Ale on: Vy jste, vece, koni, kteříž máte oči koňské; ta pak žena je jakož byla stvořena a toliko ti, kdož oklamáni jsou, vidí ji proměněnu. Pak ji pokropil od hlavy po celém těle a když byl nad hlavou její se pomodlil, ihned všem, kteříž ji viděli, ukázala se býti ženou. Muž Boží pak kázal jí dáti pokrmu a pokáral ji řka: Nikdy se nevzdaluj chrámu a účastenství v tajemstvích Kristových; nebo to se ti přihodilo, poněvadž již po pět neděl jsi nepřistoupila k neposkvrněným tajemstvím Kristovým. A tak ji propustil na těle i duši pozdravenou" 1). — Jindy zase 2) „přivedla k němu matka mládence, jejž trápil duch zlý, ode dvou mládenců s obojí strany spoutaného. A takovou moc démon nad ním prováděl, že z tří měr chleba snědl a celičkou amforu vody vypil. Pokrm 'ten pak zvrhuje v dým obracel, jakoby oheň jej ztravoval. Jest totiž druh démonů, jenž slově ohnivým; ale démonové ti neliší se podstatou, nýbrž jakož i u lidí jest, myslí. Ten tedy mládenec, nedala-li mu matka jídla s dostatek, nejednou požil svůj vlastní výmětek a pil svůj vlastní moč. Když tedy matka plačíc a naříkajíc světce usilovně prosila, přijal ji a modlil se za mládence na kolenou.   A po  dvou dnech, opustil démon ubožáka
1) Při tomto vypravování netřeba než poukázati k tomu, že Aegypt již za časů Mojžíšových byl sídlem kouzelníkův a že žena dotčená nebyla skutečně v kobylu proměněna, alebrž oči všech přítomných kouzlem tak byly omámeny, že místo ženy spatřovali kobylu. O podobném klamu vypravují Minucius Felix (Octav. 26.), Tertullian (Apol. 22. 23.), Lactantius (Div. instit. II. 15.). — Co do vody pak svěcené, jíž Makarius ženu pokropil, ta nazývá se v Životech otcův aegyptských (Rosw. IX. 21.) „lékem spasitedlným, jímž i nemoci se zapuzují i daemonové zamítají". Pozoru hodno, že otcové aegyptští neužívají exorcismu proti daemonům. Dále i toho třeba si povšimnouti, že čaroděj nabyl moci nad ženou, poněvadž se vzdalovala tajemství Kristových; patrno, že se tu rozumí nejsv. svátost oltářní, kteráž zapuzuje moc duchů zlých.
2) Hist. Laus. — Podobné uzdravení připisuje se i sv. Antonínovi (Vita fjus ap. Athan. 64.) a sv. Macedoniovi (Vitae Patrům Rosw. IX. 13.) — JiDý příběh podobný vypravuje o sv. Makariovi Kassian (Coll. VII. 27.).

ztrýzněného. Po té vece k mateři jeho: Kolik chceš, by jídal? a když řekla: Liber deset, pokáral ji, že mnoho řekla. Znovu se pak modlil za mládence a postil se po sedm dní; i vypudil z něho ducha hltavosti a ustanovil mu tři libry pokrmu, když by pracoval. A tak i toho pomocí milosti Boží vrátil uzdraveného mateři jeho".
11. Třetí příběh toho druhu souvisí s vyhnanstvím, jehož strádati bylo sv. Makariovi, za císaře Valenta, jímž však Bůh sebe i služebníka svého znovu oslavil. Vypravují o něm Eufin 1), Sokrates 2), Sozomenus 3) i Theodovet4), a sběhlo se následovně. Sotva že po smrti sv. Athanasia (+ 373) arianský biskup Lucius pomocí prse-fekta městského na stolec sv. Marka byl zasedl, všemožně o to usiloval, aby křesťany segyptské tu hrozbami, žalářem a mučidly, tu sliby svůdnými od víry nicejské odvrátil, nezvratné pak vyznavače dílem do Heliopole fénické odvléci dal, dílem do bání odsoudil. Podmaniv si takto Alexandrii vyslal vojska na kláštery a sám se výpravy té zúčastnil dobře věda, že nepokoří-li sobě mnichův, ani lidu víře Áriově nenakloní. Byliť pak na poušti okolo Nitrie oba Makariové, Isidor, Heraklides a Pambus, kteřížto spravovali 3000 mnichů, vojsko vyzbrojené, ne sice zbraní smrtící, ale věrou nezlomnou, vojsto smrtí svou vítězící a za Kristem jdoucí do nebe. A když tak v stáncích svých trvajíce na modlitbách očekávali vrahů svých, přinesli k nim člověka na všech údech, zvláště pak na nohou ochrnulého. I pomazali ho olejem řkouce: Ve jménu Ježíše Krista, jehož Lucius pronásleduje, vstaň a postav se na nohy své a vrať se do domu svého. I vstal a poskakuje blahoslavil Boha, dosvědčuje, že v skutku Bůh s nimi jest. Avšak Lucius ani z toho a podobných zázraků se neustydnul a prázden jsa všeliké úcty k mužům ctnostným a bohabojným kázal otce odloučiti od stádce jejich, ano tajně jati je a odvléci na výspu ve vodách Nilu, o nížto byl zvěděl, že na ní není křesťanův, aby tam bez útěchy a obvyklého zaměstknání se utrápili. Byli tedy s dvěma toliko průvodci za noci vezeni k ostrovu, na němž bylo chrámiště s velikou uctivostí od obyvatelů navštěvované. Avšak jakmile lod1 se starci k břehu přirazila, tu dcera kněze toho chrámu duchem zlým byvši

2)	Hist. eeel. XII. 3. 4.
3)	Hist. eeel. IV. 23.
4)	Hist. eeel. VI. 20.
5)	Hist. ercl. IV. 18. 19.

XLII.

Úv. I. 11. Poslední doba života .sv. Makaria.

Úv. II. 1. O pravosti spisů sv. Makaria.

XLIII	

schvácena s velikým křikem mezi lidem počala běhati, do kola se točiti, sem a tam frčeti a zabylýma rtoma drkotati. A když pak lidé k divadlu tomu podivnému se shlukli, zvláště že to byla dcera kněze veleváženého, a za ní, ana vzduchem byla nesena, následovali, přišli až k loďce se starci. Tu ona vrhla se jim k nohám a na zemi ležíc počala křičeti: Co jste sem přišli sluhové svrchovaného Boha vypudit nás z těch příbytků našich starožitných a starodávných? Zde odevšad jsouce vystrčeni ukrývali jsme se. Kterak se stalo, že před vámi nemohli jsme se utajiti? Ustupujeme ze starých sídel svých, ujměte lid svůj a zemi svou. Tak když mluvil, obořili se na ducha bludu a vymetli jej, dívka pak i s rodiči svými vrhla se k nohám apoštolů věku svého. Po takovém počátku ihned přivedli lid k víře Kristově a horlivosti takové, že vlastníma rukama prastarý a velectěný chrám svůj rozbourali a neprodleně chrám křesťanský vystavěli. Nepotřebovali zajisté času na rozváženou, jimžto víru nepojišťovala slova, ale skutek moci Boží. Když však zpráva o události té do Alexandrie se dostala, tu obávaje se Lucius, aby snad i stoupenců svých hněv spravedlivý proti sobě nepopudil, ježto válku již nezdvihá toliko proti lidem, ale i proti Bohu, rozkázal tajně, aby zpět byli povoláni a posláni na poušť svou.
12. I Makarius tedy Aegyptský vrátil se na oblíbenou skét-skou poušť svou, kdež, jak Palladius vypravuje1), podzemní chodbu půl stadia dlouhou se skrýší si vykopal a kdykoli mu četné návštěvy byly s obtíží, z celly své do skrýše té se uchýlil, modle se chodbou 24 modliteb a tolikéž na cestě zpáteční. — Nedlouho pak před smrtí jeho „poslali starcové hory nitrijské k otci Ma-kariovi ve Skétě, aby přišel k nim, jinak prý, kdyby sám nepřišel, všecko množství přijde k němu, poněvadž žádali spatřiti jej, dříve nežli by odešel k Pánu. Když tedy přišel na horu, sešlo se všecko množství bratří k němu. I prosili ho starcové, aby promluvil k bratřím. On však pláče vece: Plačmež bratří a slzy vydejtež oči naše, dříve nežli odejdeme tam, kde slzy těla naše spálí. I plakali všichni a vrhali se na tváře své řkouce: Otče, oroduj za nás!" — Byla to poslední návštěva na hoře nitrijské, neboť za nedlouho r. 390. dokonal život svůj důstojně jména svého.
Jak z životopisu toho patrno, nevystupoval sice sv. Makarius Aegyptský na kolbiště bojův a hádek, jimiž ve 4. století najmě církev  východní  zmítána byla, jako arcibiskup a patriarcha jeho
') Hist. Laus.

Athanasius, ale za to tím bohatší byl život jeho vnitřní, tím blahodárnější působení jeho na poušti u prostřed bratří všelikou důvěrou a úctou k němu jako k otci a rádci se utíkajících.
13. Církev západní slaví památku jeho ode dávna dne 15. ledna, jak patrno z martyrologií Bedova, Usuardova, Adonova, Notkerova, martyrologia římského a j., církev pak východní dne 19. téhož měsíce ledna podle menologií svých.
II, Spisové sv, Makaria.
1. Jakkoli Makarius Aegyptský znám byl na východě i na západě a jakkoli pověsť o životě a zázracích jeho daleko široko se roznesla, předse ani nejobšírnější životopiscové Makariovi o spisovatelské činnosti jeho se nevzmiňují a dějepiscové o ní buď pra-ničeho nevědí aneb jen velmi skrovné zprávy podávají. Sv. Jeroným, jenž knihu svou „de viris illustribus" sepsal po smrti Maka-riově, nemá jej mezi spisovateli církevními. Gennadius Marsi-lijský, kterýž jmenované dílo Jeronýmovo dále vedl až na dobu svou (r. 495), uvádí sice Makaria Aegyptského mezi spisovateli církevními, avšak ví toliko o jediné jeho epištole k mladším bratřím stavu jeho. Ale i tu upíral Oudinus Makariovi našemu poněvadž slova Gennadiova o pelagiánském obsahu epištoly rozuměl a Makarius Pelagia starší byl. Semler pak z omylu viní samého Gennadia, poněvadž sv. Jeroným o té epištole žádné vzmínky nečiní. Než tu nedávno objevil Floss v rukopise druhdy tre-vírském v knihovně sv. Maximina, nyní Bollandistů v Belgii, z 15. stol. epištolu nadepsanou: „Incipit epištola sancti Macharii ad filios" a končící slovy: „Explicitepištola sancti Macharii ad filios", kteráž obsahem svým se zprávou Gennadiovou úplně se srovnává a všeho pelagianismu prosta jest.  Nad to  nejedny knihy byly

XLIV.

Úv. II. 1. O pravosti spisů sv. Makaria.

Úv. II. 2. Vydání a rukopisy homilií sv. Makaria.

XLV.

sepsány, jichž Gennadius ani nepoznal. Suidas, lexikograf řecký z 11. stol. o spisech Makariových, ničeho neklade, ač o spisech Makariova žáka Evagria podrobně se rozepisuje.
Pro toto nebytí svědků starožitných o spisovatelské činnosti Makaria Aegyptského od konce 17. stol. i pro ty spisy, které v rukopisech jménem Makaria Velkého aneb Aegyptského zřejmé" poznačeny jsou, jiných spisovatelů hledáno. Possinus z tovaryšstva Ježíšova byl první, jenž povstal proti posavadní tradici na rukopisech založené a rozuměje Makariem Velkým Makaria soudruha Amathy a žáka i nástupce Antonína Velkého tomu je připisoval. Ale o tom Makariovi ani Gennadius neví, že by jaké spisy po sobě byl zůstavil, aniž kde sluje Velikým, Makaria však Aegyptského i Palladius i neznámý životopisec výslovně Větším nazývá. Oudinus pak žáka Makaria Mladšího Marka, příjmím Asketu, za původa spisů těch pokládal, hlavně z té příčiny, že Marek žil za dob Pelagiových, že sám bludy Pelagiovy rozšiřoval, že bludy ty ve spisech Makariovi přivlastňovaných shledával a že sloh Markův se slohem jejich úplně se srovnává. Avšak bludy Pelagiovy již před hlavním zástupcem svým klíčily a ve spisech Makariových na nejvýš toliko neurčitosť a obojetnosť některých výrazů pelagiánský výklad připouští.
Za takového stavu tím větší platnosti nabývají rukopisové, jenž výslovně Makaria Aegyptského aneb Většího za původa textu svého vyhlašují, a povaha obsahu, kterýž dalek jest ouzkostli-vého vypočítávání skutků pokajných za hříchy spáchané aneb k dosažení jistého stupně dokonalosti požadovaných, s jakýmž se již v 6. stol. ku příkl. u Jana Klimaka setkáváme. Ano i ta místa, která pro neurčitosť svou po pelagiánsku vyložena býti mohou,

za 5. stol. byla snad nemožná, ano učení katolické výslovně bylo již stanoveno a obě strany určitějších výrazův užívaly. Na základě těchto důvodů připisují se Makariovi Aegyptskému: 50 homilií duchovních, paměti hodné výpovědi a zprávy o životě aske-tickém, dvě epištoly k mnichům a kratičká modlitba.
2. Homilie sv. Makaria Aegyptského po prvé tiskem vyšly v Paříži r. 1559. v 8° péčí Jana Pika, předsedy odborů vyšetřovacích při senátě pařížském, a sice podle dvou rukopisů knihovny královské (č. 339. a 1682). Téhož roku vyšly homilie Makariovy zvláště i latině překladem Pikovým, kterýžto latinský překlad r. 1562. po druhé a pak ještě častěji v Paříži, Kolíně, Lugduně znovu tištěn byl. Řecké vydání Pikovo znovu vyšlo r. 1622. v Paříži beze všeliké opravy spolu se spisy sv. Řehoře Divotvorce a sv. Basilia. Druhé vydání pořídil Zach. Palthenius ve Franko-brodu r. 1594. spolu s novým překladem latinským a summ áriemi řeckými i latinskými, avšak rukopisů Palthenius nenahlédnul. Použitím skrovných výpisků, jež byl Cotelier ve svých Památkách církve řecké z dotčených rukopisů pařížských uveřejnil1), vydání toto i s překladem opravil a homilie Makariovy po třetí vydal Jan Jiří Pritius v Lipsku r. 1714.; rukopisů však samých ani on ani následující vydavatelé nesrovnávali. Ve vydání tom text v odstavce rozložen, jak v předmluvě se dí, podle překladu německého, ačkoli Pritius přiznává, že rozložení to veskrze správné není 2). K homiliím přidán z Possina i nový otisk sedmi spisů, jež nepravě sv. Makariovi se připisují a o nichž později se vztníníme. Po čtvrté vydány homilie Makariovy v Gallandiově biblio-théce „veterum Patrům antiquorumque scriptorum ecclesiasticorum" v Benátkách r. 1765. a násl. a po páté v Migneově díle „Patro-logiae curriiis completus. Series graeca. Tom. XXXIV." v Paříži r. 1860. s použitím těch přídavků k homilii 5. a 50., jež Floss v královské knihovně berlínské objevil3). — Všecka tato vydání spočívají jedině na dvou rukopisech  pařížských, a ani  ty nebyly ještě

1)	Monumenta Ecclesias grascse  t.  II.   ct III.   —   Srovn. Floss o. c. p.
233. n.
2 )	Nejstarší  překlad německý pořídil tuším Godfried Arnold  a vydal
v Lipsku r. 1696
3 )	Vydání toho i my jsme se přidrželi až na nadpisy homilií,   kdež ně
kterých   změn jsme   si dovolili a na summarie,   o kteréž jsme  se  samostatné
pokusili-

XLYI.         Úv. II. 2. Vydání a rukopisy apoftegmat a epištol sv. Makaria.
bedlivěji prozkoumány. Nacházejí se však jiní ještě rukopisové a sice dva v královské knihovně berlínské č. 16. a 18., z nichž první z 12. nebo 13. stol. pochází a homiliím žádných nadpisů nedává, nýbrž je toliko počítá; jeden v Gottinkách ze 16. stol.; čtyři v Římě, jeden v archivu sv. Petra a tři v knihovně Alex. Petaviač. 579.114.1302.; jeden v Oxfordě v knihovně bodlejánské mezi rukopisy Barocciovými; a snad i mezi rukopisy z klášterů makariánských nedávno do Londýna dopravenými leccos se shledá na vystříbení textu i úsudku o spisech Makariových. Z rukopisů jmenovaných srovnal Floss jediný rukopis berlínský č. 16., jejž za nejlepší pokládá, s vydáním Pritiovým a již na základě tom vydal úsudek: „Homilias editas ita depravatas esse intellexi, ut nova editione, ad illius vel aliorum codicum fidem parata, carere non possimus".
R. 1677. začal Jan Cotelier z bibliothéky královské akol-bertiuské v Paříži vydávati svá „Monumenta Ecclesiae graecae" a v 1. díle vydal i „Apophthegmata Patrům" čili paměti hodné výpovědi a zprávy otcův, jež k jednotlivým otcům abecedním pořádkem seřaděným připojují, co o nich se vypravovalo. O sbírce té první vzmínka se děje ve 12. stol. a nacházejí se v ní 41 apoftegma pod záhlavím Makaria Aegyptského, 3 pod záhlavím Makaria bez příjmení a 3 pod záhlavím Makaria Alexandrijského. — Floss nalezl v císařské knihovně vídeňské dva rukopisy, jenž celkem s rukopisem Cotelierovým se shodují, avšak jsou obšírnější; najmě jeden z nich obsahuje ještě jinou sbírku apoftegmat, která posud vydána nebyla, a v té nalezl Floss 3 apoftegmata Makaria Aegyptského. — R. 1683. vydal Petr Possinus v Tolose (Toulouse) „Thesaurus asceticus sivé syntagma opusculorum octo-decim a graecis olim patribus de re ascetica scriptorum," v kterémžto díle se jiných 10 apoftegmat Makariových nachází; než Floss právem se domnívá, že z homilií Makariových jsou vyňaty. Znovu je otiskli Pritius, Gallandius a Migne v dílech svrchu dotčených.
Dále přivlastňují se sv. Makariovi právem i dvě epištoly k mnichům, z nichž jedna toliko latině,   druhá v textu původním

Úv. II. 3. O spisech sv. Makariovi podvrženýcb.       XLVII.
se zachovala. Obě objevil a vydal Floss (po něm Migne) 1). První kratší známa byla již Gennadiovi a svrchu, čeho třeba, o ní bylo povědíno; druhá delší nalezena ve jmenovaném již rukopise berlínském č. 16. z 12. nebo 13. stol. — Vydal sice i Petitdidier epištolu sv. Makaria z rukopisu opatství sv. Vitona v Paříži r. 1692. 2), avšak právem Makariovi Aegyptskému se upírá, poněvadž větší čásť vzata z listu Makaria Alexandrijského 3).
Konečně Makariovi Aegyptskému připisuje Floss ještě modlitbu sv. Makaria, kterouž v knihovně vídeňské cod.. ms. theol. graec. Nr. 231., dříve 76. nalezl4), a to jedině z toho důvodu, že předcházejí písně o sv. Antonínovi a sv. Onufriovi; pročež i Fess-ler 5) o platnosti důvodu toho pochybuje.
3. Nověji ze spisů Makaria Aegyptského vylučuje se sedm spisův asketických, jež mezi 18 takovými spisy na místě 2—8. z římského rukopisu Turrianova vydal Possinus a zvláště Pritius, pak Gallandius a Migne 6), totiž: de custodia cordis, de perfectione in spiritu, de oratione, de patientia et discretione, de elevatione mentis, de caritate, de libertate mentis. Poněvadž spisové ti i co do obsahu i co do stránky jazykové s 50 homiliemi úplně se srovnávají, připisoval je Possinus témuž Makariovi soudruhu Amathovu, jemuž i homilie, a podobně Pritius svému Marku Asketovi, jiní pak Makariovi Aegyptskému je přivlastňují. Avšak Floss naleznuv v knihovně vídeňské rukopis cod. ms. theol. graec. č. 104., dříve 240., kdež tato opuscula ascetica mají nápis: Kefalaia tu hagiu Makariu matafrasthenta para simeón tu logothentu rv, důvodně se domnívá, že Simeon Logotheta (12. stol.) z homilií Makariových je sestavil.   S Flossem souhlasí Reusch7),  Alzog8),
') 0. c. p. 191. seq.
2)	Remarques sur la bibliotheque des auteurs ecclcsiastiques de Mr. Du
Pin t. II. p. 220. — Jiný rukopis ze 14. stol. nachází se ve vid. knih. č. 4800.,
dříve cod. theol. 361. (otištěn u Flossa str. 196. n.);  jiný  z 15. stol. v Brus-
selách v bibl. burgundské č. 1501.
3)	„Epištola Swateho Macharyaše k mnichom,"  která se nalézá v „Ži
votech otcův segyptskýcb." ke konci jak v rukopise knih. universitní tak i stra
hovské po krátké shodě  s textem Flossovým  a Petitdidierovým  liší se úplně
od obou.
4)	O. c. p. 231.
5)	Institutiones Patrologise t. I. p. 655. nota.
6)	V dílech svrchu jmenovaných.
7) V encyklopsedii Wetzera a Welte 61. Makarins.
8) Handbuch d. Patrologie, 3. vyd. str. 298.

XLV1II.       Úv. III. 1. Úsudky o obsahu homilií Makariových.
nikoli však Fessler. — Ještě důvodněji za podvrženou se pokládá epištola od Petitdidiera vydaná.
4. Fabricius ve své bibliothéce řecké uvádí ještě dlouhou řadu rukopisů, kteréž buď o Makariovi jednají, buď spisy Maka-riovy v celku aneb ve zlomcích obsahují; avšak rukopisové ti dílem ještě nebyli prozkoumáni, dílem nesnadno říci, o kterém Makariovi jednají.
III. Hlavní obsah 50 homilií duchovních,
1. Homilie ty nejsou vlastně duchovní promluvy k lidu, nýbrž napomenutí a promluvy k mnichům o životě dokonalém, jeho stupních, překážkách a pokušeních. Promluva nejednou také přechází v rozmluvu a vybočuje z hlavního chodu myšlének na stezky vedlejší, kamž ji nahodilá otázka zvědavého aneb i nemotorného tazatele svedla; pročež i delší homilie myšlénky veskrze jednotné obyčejně postrádají. Zvláště pak homilie 6. 7. 8. 12. 26. 27. 37. a 40. otázkami jsou přerušeny, které se nenamanuly homiletovi samému, alebrž od posluchačů pocházejí. Z toho také právem souditi lze, že snad alespoň z části nebyly sepsány rukou sv. Makaria, nýbrž některého z jeho posluchačů mezi samou přednáškou.
Nicméně však všichni, kdo promluvami těmi pilněji se obírali, nemohou vynachváliti se jejich obsahu. Tak vyznává Picus, že homilie ty nejen mnichům, ale i každému křesťanu mohou býti ku prospěchu, dílem proto, že mysl sklíčenou a truchlivou náramně potěšují a od ničemných tretů světa tohoto k nebesům povznášejí, dílem že učí způsobu života blaženého, jenž evangeliu zcela přiměřen jest. A Palthenius dí: „Tolikou bohomyslností oplývají homilie ty a řeči, že by i člověka na sotnách k životu mohly přivésti a útěchou zbožnou naplniti". Pritius pak táže se, kdo důkladněji psal o převýborné výtečnosti duše, o přebídném úpadku člověka, o svrchované nešlechetnosti lidí v hříších pohřížených, o nástrahách nepřátelů pekelných a jejich nebezpečném usilování proti mysli lidské, o lahodném vedení Ducha sv., o milosti Boží a kterak se liší od přirozenosti, a o všech stránkách spasení našeho nad veterána mezi služebníky Krista Spasitele, nad Makaria? Ano

XLIX.
Úv. III. 2. Hlavní obsah homilií sv. Makaria.
Gorres ]) až toho výroku se odvážil: „V homiliích sv. Makaria na počátku 4. stol. shledávají se všecky způsoby mystiky až po stupně nejjemnější". I záhodno tedy zajisté seznati obsah homilií Makariových  soustavně;  než podávajíce  ke konci  ukazatele
0	všelikých věcech  v homiliích  a spise  tomto  vůbec položených,
přestáváme  na hlavním  předměte  těchto  promluv   duchovních   a
vzhledem všech ostatních odkazujeme k těm kterým článkům věrouky
a mravouky tam úplně sestaveným.
2. Hlavním předmětem homilií jest naše posvěcení a zdokonalení ; a o tom učí Makarius následovně 2):
a)	Duše před pádem a po pádu svém: Duše dle při-
rozenosti  své jest  tělo tené  a přijala  za nástroj   působnosti
své  tělo hrubé (IV. 9.);   dle původu svého jest rozumný tvor
(XLIX. 4.),  podobenství a obraz Boží (I. 7. XV. 43. XLIX. 4.).
Obraz ten  záležel  v poznání  (XII.  7.),   najmě  poznání  dobrého
a zlého,   čistotě (t. 10.),  víře (IV. 25.) a vůli svobodné nakloniti
se i k dobrému i ke zlému, ačkoli zlé nechtěla-li, konati nemusila
(XXVI. 5.);   dále ve slávě zevnější (XII. 6.). Stvořena jsouc není
duše ani přirozenosti božské ani ďábelské (I. 7. 10.), avšak schopna
1	ctnosti i nepravosti (t. 8. n.) a má zaslíbení nebeského dědictví
(XII.  1.).   Zneužitím   svobodné  vůle  vnikl hřích   předně v duši
(XV.   35.)   jako   mocnosť  nějaká   duchovní  (t.  49.),   přešel  pak
i v tělo a poskvrnil celou duši a celé tělo (II. 1. n.). Duši svázal
hřích dvojím poutem i libosti ve věcech  pozemských i pokušení
duchů zlých,   tak že  již  zde na zemi   obnáší znamení  Kainovo
nenalézajíc pokoje, týrána jsouc žádostmi a zmítána démony (II. 2.);
na tělo uvedl nemoci (XLVIII. 5.) a smrť (XV. 39.). Hříchem tím
i s následky jeho zachváceno i všeliké potomstvo Adamovo (XI. 5.
XXX. 8.).
b)	Ze stavu toho může duše vybaviti se,  avšak
nikoliv o své vůli a moci, nýbrž pomocí milosti Boží:
Stav, ve který duše hříchem byla svržena, jest všeobecné porušení
celého   člověka.   Třeba  tedy,   aby  proměněna  a  převedena  byla
z nynějšího stavu ve stav jiný a přirozenosť božskou,   a ze staré
stala se nová (XLIV. 5. 8.). Proměny té však nemůže uskutečniti
sama o sobě,   nýbrž toliko  s milostí a pomocí Boží (XLV. 3.);
hřích totiž ač porušil, předse nezrušil přirozenosti lidské na dobro
2) H. Suso's Leben u. Schriften v. M. Diepenbrock, v úvodu str. LXXX.        2) Srovn. Symbole  ad historiam   theologiíe mysticae    De Macario. Ed. Guil. Bruno Lindner. Lipsise.

Úvod. III. 2. Hlavní obsah homilií sv. Makána.

                        Úv. III. 2. Hlavní obsah homilí sv. Makaria.

LI.

(XII. 2. XLVI. 3.) a zbyly při duši i nyní ještě trosky obrazu Božího (t. 6.), jimiž může niilosť Boží nakloniti sobě, jako nemluvně nemohouc k matce přijíti pláčem ji k sobě přivábí (XXXI. 4. XLVI. 3.,). K těmto troskám náleží síly fysické a síly mravné; neboť zachována celkem přirozenosť její duchovní rozumná a pohyblivá (t. 6.) a hřích nestal se přirozeností její (II. 2.), není s ní sloučen nerozlučitelně (XVI. 2.), nýbrž ona i dobrého i zlého schopna jest (XV. 23. 25. 35. XXVI. 4. 5.) a má toho svobodu, státi se nádobou vyvolení a života (XV. 40.); ano jest při ní i žádosť po stavu dokonalejším (II. 3.) a odpor proti nešlechetnosti (XXVII, 2.), a což nejvíce pozoru hodno, dostává se jí ještě sil rovných postaviti se hříchu na odpor (III. 6. XV. 23.). Tak zachovala duše ještě z části bývalou důstojnosť svou a Bohu jest i nyní nade všecko milá a příjemná (t. 30. 44). A proto sku-tečně-li bojuje a sil svých přirozených užívá, Bůh podporuje ji pomocí milosti své, bez nížto nelze jí očistiti se (IV. 8. XXL 4. XXV. 2.); nebo bez ní nemůže poznati bídy stavu svého (XI. 3.) a zabrána jsouc věcmi pozemskými (IV. 6.) aneb skutky zajisté jen přirozeně dobré konajíc nemůže vykonati dílo úplně čisté a dokonalé (XXVI. 21.). Sama o sobě může sice rozsévati, ale plodů nevydá (XXI. 19. 20.), může hříchu odporovati, ale vykořeniti jej nemůže (III. 4.).
c) Milosť kterak působí: Působení milosti Boží je předně dějinné; neboť rozličným způsobem Bůh konal přípravy v Zákoně Starém (XX. 6. XXXII. 4. 5. XLIV. 3), až konečně poslal Syna svého (XV. 44.), jenž vtělením (VI. 5. XI. 9. XV. 44. XXXII. 6.) a smírnou smrtí svou nás vykoupil (XX. 5. 6. XXIV. 3. XXX. 3. XLIV. 3.). Dále pak vnitřní, člověku hned od útlého mládí jakoby přirozené a k podstatě jeho náležející (VIII. 2.), působení tajné moci Boží (XII. 16.); avšak milosť neruší přirozenosti lidské (XXVI. 5.), aniž přinucuje vůli svobodnou (XXVII. 9. n.). Ona osvěcuje (XVIII. 7. n.), očišťuje (IV. 14. XLV. 3.) a jest jakoby kvas duchovní, jímž duše znenáhla prospívajíc zkysá v jedno s dárcem svým (XXIV. 3.) a vrací se ve stav svůj původní (XI. 6.). Děje se tak jistým postupem podle moudrého řízení Božího (IV. 12. 13. VIL 5. 6. XVI. 12. XXIX. 1.), ana milosť přirozené nedostatečnosti duše napomáhá (XVI. 12. XXVI. 21.), z milování světa a hříchu, z moci ďábla a smrti je vybavuje a vyvádí (IV. 13. 15. XI. 11. XXXV. 2.), poučuje, řídí a spravuje (XV. 20), ji obohacuje a dává jí okoušeti statků nebeských (XVII. 10. n.); avšak nedává Bůh milosti své stejnou měrou všem, nýbrž jedněm bez

boje, jiným po dlouhém teprv zápasu, aby je zkoumal a roznítil v nich horlivosť (XXVII. 9. XXIX. 1. n.).
d)	Co může činiti člověk, aby hoden se stal mi-
losti: Především může pečovati o poznám toho,  co  dobré jest
a co zlé (IV. 1. n.),  může nutiti se k modlitbě (IV. 27. XL. 2.)
a ctnosti (XIX. 4), může opatrovati srdce své, aby nic zlého do
něho nevniklo (IV. 5. XXXVII. 1.),  může odemříti světu a pře-
dešlému životu temnosti a nešlechetnosti, aby přenesen byl v jiný
život a Boží vedení (I. 8. IV. 5. 27.), může kvíleti a volati jako
nemluvně po prsu mateřském (XXXI. 4. XLVI. 3.) aneb jako ne
mocný   po lékaři   (XLVI.  2.),   může   srdce   své   vznášeti   k Pánu
(IV. 5.)  a přestávati na počátku  bez hlubokého zkoumání jako
dítko nalezši prs mateřský (XII. 12.), může hledati Pána (XXXI. 3.),
ale nemá zkoumati ho (XII. 11.), jenž nevyzpytatelný jest (XXXII. 7.);
avšak  dokonalé  nápravy  o   své  moci  k   místu  přivésti   nemůže
(XXIV. 5. XXVI. 19.).
e)	Pomocí milosti Boží dojíti může člověk i vy-
sokého   stupně   dokonalosti   a  vejíti  s Duchem  sv.
v tajuplné spojení: Jen znenáhla, podobně jako plod v životě
matky (XV. 41.),  dospívá člověk k dokonalosti v Kristu  (L. 4),
při níž mnoho je stupňů (XV. 42. XVI. 12.).   Předně čeho dříve
ani s násilím nemohl konati, to nyní činí bez namáhání a ctnostné
snažení je mu jako přirozeno (XIX. 6.); ač zlé na něho dorážeti
neustává, předse ničeho zlého neutrpí   (XXX.  6.),   ano   nabývá
dokonalé svobody ode vší náruživosti (X. 5.); když oddá se mo-
dlitbě, nejednou bývá mysl jeho jako v oblaka vytržena, zapomíná
na všecky starosti pozemské, jata jsouc předměty božskými, a kochá
se s Pánem jako s ženichem svým (VIII. 1.); pro lásku k Pánu
všeho se odříká (XXXII. 9.), i svazků pokrevných (IV. 15.), a vším
pohrdá (IX. 9.).   Tak duše působením Ducha sv. v tajemné a ne
výslovné   vcházejí   obcování  s Kristem   (XV.   14.),  jako  nevěsta
s ženichem  svým (XIX. 9. XLVII. 17.), ježto přirozenou povahu
svou hříšnou v ohni lásky Boží změnily (IV. 14.), v kříži si libují
a staly se knížaty a knězi tajemství nebeských  (XVII.  1.), ano
nad Adama větší byly učiněny božské přirozenosti nabyvše (XXVI, 2.).
Ovoce spojení toho je svrchovaný mír, útěcha, radosť (IV. 11. n.),
osvícenosť (II. 2.), patření slávy Kristovy (XVII. 3. 4.).   Duše do-
konalá nikdy nepřestává na stupni svém, alebrž čím výše prospěla,
tím více lační a žízní po dokonalosti (X. 1.) a byť tisíc skutků
dobrých vykonala,  tak se chová, jakoby ničeho nebyla vykonala
(t. 4),   až dojde spojení s nebeským ženichem svým  (XLV. 8.).

LII

Úv. III. 3. Místa nejasná a pochybená.

Úv. III. 4. Stránka řečnická.

LIII.

Znamení  pak dokonalosti je  dokonalá  láska  (XXVI.  16.) a vy-trvalosť (IX. 1.).
f) Dokonalost; v životě věčném: Avšak dokOnalosť nezůstává při člověku na jednom a témž stupni (VIII. 2. n.), ana milosť na čas se ustraňuje, poněvadž by člověk jinak ani pro službu bratří ani pro službu slova neměl pochvílí (t. 4.). I lidí dokonalých hřích se ještě přidržuje (t. 5.), pročež i po dlouhém poklidu stává se, že hřích znovu se objeví (XVII. 6. 14.), nikoli proto, že by milosť byla zcela potuchla, nýbrž aby svobodná vůle byla zkoušena (XXVII. 9. n.). Proto i dokonalým veliké třeba pokory (XLI. 3.), ježto jiné jest o milosti rozprávěti a jiné míti ji v srdci svém (XXVII. 12.). Ale na věčnosti již nebude té nestálosti a proměny; tam předně milosť Boží, která zde působila v člověku, znovu spojí oudy těla a způsobí z mrtvých vstání oudů rozpojených (XI. 1.), a každý bude tou měrou i na duši i na těle svém oslaven, jak zde snažil se dojíti účastenství Ducha sv. (V. 8. XXXIV. 2. n. XXXVI. 2.). Jako při proměnění Páně vnitřní sláva po těle jeho se rozlila, tak rozleje se i po tělech těch, kteří oudy Kristovými jsou (XV. 38.); sláva ta zjevila se již na tváři Mojžíšově (V. 10.).
3. Tenť hlavní předmět homilií Makariových, jejž opět a opět pojednává a nejrozmanitějšími obraty přetřásá, jak toho zajisté působení mezi mnichy {egyptskými vymáhalo; než o dvou věcech ještě při něm třeba vzmíniti se, poněvadž v nich Makarius nejasně a neurčitě si počíná, jednaje totiž o bytování hříchu v duši lidské a o potřebě milosti Boží. Duše lidská podobá prý se studnici, jež vydává sice vodu čistou, ale na dně má kal; zkormoutí-li se, kal s vodou se smíchá, utiší-li se, kal spadne a voda opět se vyčistí (XVI. 2.), ač na jiných místech zřejmě dí, že poskvrna duše hříchem způsobená není toliko zevnější, nýbrž že kníže nešlechetnosti všecku podstatu duše poskvrnil a nezůstavil při ní ničeho bez nadvlády své a ona všecka vášněmi zlosti podlehla (II. 1. n.). Místa ta vzájemně se doplňují a sv. Makarius o hříchu dvojí pravdu propověděti chtěl, že všecky mohutnosti duševní hříchu přístupny jsou a že nicméně duše hříchu zbavena býti může. — Co do potřeby milosti Boží jednou přirovnává duši nemluvněti, které ničeho nemůže leč kvíleti (XXXI. 4. XLVI. 3.), a na jiném místě žádá, aby člověk sám nutil se k počátkům rozličných ctností, chtěje dosáhnouti jich měrou dokonalejší (XIX. 3.). Nejznamenitější vzhledem tím je přirovnání duše k zemi, jež rodí trní  a  hloží   (XXVI.   21.),   kdež  tři    stupně vzdělávání   duše  se

rozeznávají: předně ji vzdělává člověk sám, pak ujímá se jí Duch sv. a konečně Pán i člověk vzdělávají ji. Než i tu povážiti třeba, že sv. Makarius nevyměřuje pojmů dogmatických a sám snad v příčině té ještě na ničem se neustanovil; napomínaje pak libuje si v podobenstvích, jež dle známého pořekadla, byť byla sebe případnější, pokulhávají; mimo to i za rozličnými mluvil pocity a proto maje na mysli nehodnosť, nedostatečnost a hříšnosť svou všecko připisuje milosti, uvažuje pak trudy a oběti života mnišského i silám lidským některé skutky přičítá.
Také toho nelze pominouti mlčením, že sv. Makarius andělům, démonům i duši lidské jakési tělo tené přikládá, a důsledně pak i o andělích učí, že Syn Boží i pro ně se vtělil (IV. 9.), a o duši lidské, že bývá od rodičů zplozena (XXX. 1.).
4. Ve stránce řečnické, abychom i toho zde podotkli, vyniká sv. Makarius i velikou znalostí písem sv. i lahodností citův i názorností předmětů jinak tajuplných a proto také velikou živostí slohu. Čerpaje z dlouholetého rozjímání a vlastní zkušenosti své mluví z náplně srdce svého a živou jsa obdařen obrazností jakoby štětcem malířským i nejtajnější stránky života duševního staví na oči. Všecky věci viditelné byly mu po způsobu všech mystikův obrazy věcí duchovních (XLV. 6.) a stínem věcí, kteréž v duši díti se mají (XXXIII. 4.). Odtud ta hojnosť podobenství, dílem z přírody dílem z života lidského vzatých, jimiž nejrozmanitější stránky, stupně a zjevy života duševního i případně i důvtipně znázorňuje. Zvláštní pak živosti nabývá sloh jeho tam, kde v dialog přechází a rozmluvu tu Boha (XXXII. 8.), tu satana (XI. 15.) s duší lidskou zapřádá.