SV. MAKARIA AEGYPTSKÉHO
PADESÁT
HOMILIÍ DUCHOVNÍCH.
PŘELOŽIL
JAN VLČEK,
KNĚZ CÍRKEVNÍ.
K TISKU UPRAVIL A ÚVODEM JAKOŽ I SUMMARIEMI A  UKAZATELEM OPATŘIL
Dr, FRANTIŠEK BAUER,
PROFESSOR THEOLOGIE  NA VYSOKÝCH ŠKOLÁCH  PRAŽSKÝCH.

ÓÍSLO  XVI.- ZA ROK  1876.
V PRAZE.

OBSAH.

Úvod.
I.	Život sv. Makaria Aegyptského		XV.
II.	O spisech jeho vůbec		LXIII.
III. O padesáti homiliích duchovních zvláště    ....	LXVIII.
Padesát homilií duchovních		LV.
Hom. I. Jinotajitelný výklad vidění Ezechiele proroka.  1. Vůz
cherubů, jejž viděl prorok Ezechiel, 2. vykládá se o duši, kterážto má
býti Pánu .trůnem slávy a 3. obnášeti jej v mohutnostech svých zde i
na věčnosti, ano i v těle oslaveném, K tomu konci 4. zřídil Pán apo-
štoly a nazval je světlem světa a 5. solí země. Solí byla zajisté působ
nost Ducha sv. jsouc naznačena již v Starém Zákoně obřady obětními.
6. Obřady ty třeba nápodobiti při obětování duše, jinak utkví v temno
stech hříchu, 7. do kterých upadla hříchem Adamovým, ač stvořena
jsouc dle podobenství a obrazu Božího. 8. Duše schopna jest i ctnosti
i nepravosti; 9. neboť v ní zápolí myšlénky dobré se zlými; sluší tedy
prositi Boha, aby Kristus v ni vstoupil a ji spravoval. 10. Pročež zpy-
tujž každý duši svou, zdali se jí dostává potřeb života duchovního;
neboť 11. běda duši, stojí-li jen o své vlastní přirozenosti bez pokrmu,
bez nápoje, bez oděvu duchovního. 12. Jimi jsa opatřen dojdeš věč-
ného pokoje, jich však postrádaje volej o ně k Pánu dnem i nocí. . . 
Hom. II. O říši temnosti, t. j. hříchu, a že jediný Bůh s nás může
sníti hřích a žhaviti nás služebnosti knížete nejhoršího.
1. Kníže nešlechetnosti uvrhl duši v porobu hříchu a z té 2. nemůže ji
vybaviti leč jediný Bůh, jakož nemůže člověk utišiti větru aneb 3. vzlét-
nouti do výše. 4. Stav hříchu a milosti přirovnává se k větru zlému a
vánkům líbezným, rouchu pokálenému a 5. rouchu božskou krásou se
stkvějícímu.  Losu duše účastno bude i tělo po vzkříšení	     8
Hom. III. O lásce bratrské a boji vnitřním. 1. Aby bratři vespolek v lásce žili, 2. pomni každý, že z každého zaměstnání bratrova i jemu prospěch vzchází; dále 3. budiž každý dbalý modlitby a chovejž Ducha sv. v srdci svém. Není na . tom dosti, aby se chránil toliko hříchů zjevných, alebrž bojovati třeba i proti zlému myšlení, ač 4. vykořeniti hřích  nemůže  leč jediný  Bůh;  avšak to nezbavuje  povinnosti  boje

IV.

Obsah.

Obsah.

vnitřního, 5. byť i duše nejednou ještě poklesla; konečně předse zví-
tězí. 6. Jinak byl by Bůh nespravedlivý, odsuzuje duši, ana zvítěziti
nemohla	    10
Hom. IV. Jak náleží křesťanu putovati životem vezdejším, aby
došel života věčného. 1, Především pečovati náleží o duchovní oko
duše rozeznávající, co dobré jest a co zlé. 2. Jako poutníku, kterýž ubírá
se cestou neschůdnou a nebezpečnou, zdravého oka a všeliké opatr-
nosti třeba jest, aby neutrpěl škody a neupadl v záhubu, 3. podobně
i duši na pouti života pozemského. 4. Sama-li údy těla svého odvraceti
bude od skutků zlých, Pán jí ku pomoci přispěje a ona pouť svou šťastně
vykoná. 5. Nebude-li však bdíti a spravovati se okem svým duchovním,
nedojde spasení; neboť Bůh pomáhá toliko těm, kdož sami usilovně
přičiňují se; 6. 7. což se vysvětluje podobenstvím pěti panen opatr-
ných a pěti pošetilých. 8. Hříchem prvního člověka vnesena v člověka
zloba přirozenosti jeho cizí, kteroužto vyhostiti náleží ujetím milosti
Boží; jinak nebudeme účastni království nebeského. 9. Proto zajisté
Bůh vtělil se, 10. aby s duší člověka se spojil 11. a jí všelijak se při
způsobil, 12. dávaje jí čeho potřebuje, najmě chleba a nápoje života.
13. Tak přizpůsoboval se již praotcům k duchovnímu jich užitku, tak
činí i zde, aby duši sprostil všech vazeb zlých. 14. Oheň lásky Ducha
sv. ji zbavuje vášně zlé a milování tohoto světa, ona pak jedině ženicha
svého se přidržuje : 15. a to milování ženicha nebeského mocnější jest
lásky manželské. 16. Buďme tedy pilni toho milování ženicha k po-
kleskům a slabostem našim shovívavého ; 17. než proto nikterak neod-
kládejme obrátiti se -nevědouce, kdy nám odchod z tohoto světa na
stává. 18. Kdož by odolati mohl lásce, ana toliké zásliby učinila, smrtí
kříže nám nejpatrněji se osvědčila a v hříších neopouští nás! 19. Ne-
pohrdejmež jí na vlastní záhubu svou, 20. jakož Israelité pohrdli jí
a trestem přenáramným postiženi jsou. 21. Kdo stále milostí Boží po
hrdá, konečně úplně zatvrdí se. 22. Tak stalo se Sodomským, vrstev-
níkům Noemovým, Aegypťanům, 23. Israelitům. 24. Rychle tedy obraťme
se k Pánu, díc nezoufajíce o svém spasení; 25. ač dílo to namáhavé
a nesnadné, ten lékař, kterýž léčil neduhy tělesné, tím ochotněji pro
půjčí se na vyléčení neduhů našich duchovních, 26. když vroucná
k němu budeme utíkati se; vždyť sám tak přislíbil; 27. jen my od-
stupmtž od hříchů svých a upřímně přilněmež k němu	13
Hom. V. Jak daleko rozdílný jest život křesťanův od života jiných lidí. 1. Synové tohoto světa působením ďáblovým ustavičně bývají zmítáni; 2. tak učí kletba Kainova a 3. kletbou tou postiženi jsou všichni hříšníci. 4. Křesťané praví liší se od nich nikoli způsoby zevnějšími, ale vnitřní ustáleností a blahým poklidem, 5. pro který přišel Kristus na tento svět. Jestliže již pozemská sláva navnazuje člověka, 6. čím více jat bývá křesťan slávou království nebeského. (Té arciť nelze dojíti bez boje a sebe zapírání, jehož mnozí se štítí, chtějíce mísiti lásku k Bohu s láskou k světu. Sebe menší láska světská příčinou býti může věčné záhuby a dábel i snah zdánlivě dobrých zneužívá. "Všecko třeba opustiti, chce-li kdo zachovati duši svou, jakož činí, kdo při požáru,  na lodi  tonoucí a když nepřítel  přichází,   život

svůj uchrániti chce; tak učinil Job i Abraham. Aniž bez boje vejíti
lze do nebeského království.) 7. Bojem tím opatřují si křesťané pří-
bytek na věčnosti, jehož účastno bude i tělo při vzkříšení. 8. Jako
strom i palouk po zimě novým rouchem se odívá, tak zajisté i tělo
křesťana při vzkříšení. 9. Co jest měsíc Xanthikus přírodě, tím bude
z mrtvých vstání křesťanům. 10. Sláva ta příští označně objevila se
na tváři Mojžíšově, na niž pro lesk její nikdo nemohl patřiti, a na
těle jeho, které po čtyřicet dní bylo bez pokrmu. 11. Zárodek oslavení
toho jest bohomyslnost, kterouž přirovnati lze perutím. 12. I třeba tedy
očistiti se od kalu hříchu, píleti ctnosti a bojovati zmužile, aby, když
soudce děliti bude pokolení lidské, postavil nás po. pravici své a my
kralovali s ním věčně	25
Hom. VI. Jak náleží modliti se. 1. Modli se tiše a bez křiku; 2. tak
toho žádá Bůh; 3. modli se pozorně odháněje myšlénky cizí a 4. vzděláš
i jiné modlitbou svou, sám pak dojdeš království nebeského. 5. Jak
rozuměti mánie tomu, co písmo praví o trůnu, 6. o dvanácti stolicích
soudních a 7. o korunách?	    36
Hom. VIL O Kristově lásce k lidem a některých věcech souvislých.
1. Jak nesmírně Bůh člověka miluje. 2. Zdali Bůh i tam přítomen kde
satan. 3. Kterak rozeznati lze ouskoky ďáblovy a cesty milosti. 4. Kte-
rak klesají i ti, v nichž milosť Boží působí. 5—7. Lze-li duši spatřiti.
8. Zdali mysl od duše se liší	    39
Hom. VIII. Co působí milosť Boží v tom, jenž nábožně se modlí.
1. Jakých rozkoší dostává se křesťanu při modlitbě; 2—3. avšak roz-
koše ty netrvají bez úbytu, 4. což také bývá s prospěchem. 5. Hřích
ještě přidržuje se člověka i sebe dokonalejšího. 6. Jakých účinků mi-
losti Boží na sobě zkusil sv. Makarius	42
Hom. IX. O tajemných cestách milosti Boží a čeho křesťanům za
tou příčinou činiti náleží. 1. Milosť Boží tajemnou cestou zkouší a
vede křesťana; 2. tak bylo již s Josefem Aegyptským, 3. Davidem,
4. Mojžíšem, 5. Abrahamem, 6. Noemem. 7. Kdo věrným se osvědčil,
nabude synovství Ducha sv. a statků nebeských, 8. pohrdne světem a
statky jeho a 9. jedině láskou ke Kristu hořeti bude. 10. Statků těch
nedostane se tomu, kdo by vazeb světských se nezhostil, 11. aniž duše
unikne temnosti duchů zlých, neoddá-li se všecka v službu Kristovu.
12. Ale duše taková všeho milování hodná jest. 13. Nuže bojujme a
trpělivě snášejme zkoušky uložené, abychom jednou s Kristem radovali
se věčně	44
Hom. X. O neustálé horlivosti duší Boha milujících. 1. Duše Boha
milující nikdy nepřestávají na dokonalosti své; 2. duše však vlažné
oddávají se nedbalosti 3. a pozbývají i té milosti, které se jim dříve
dostalo; 4. jinak duše Boha milovné, 5. neboť jen velikým bojem a
namáháním dojíti lze života věčného	48
Hom. XI. Milosť Boží všem potřebná přirovnává se k ohni nebe-  skému v srdcích lidských   1. Milosť Boží jest jako   oheň s nebe v srdcích lidských.   2. Jako oheň   přirozený z  nádobí Israelitů modlu učinil, tak vytvaruje oheň milosti Boží v člověku obraz nebeský, který

VI.

Obsah.

Obsah.

při vzkříšení i na venek se objeví a, také tělo oslaví. 3. Třeba však,
aby člověk pomocí světla božského poznával sebe; 4. jako vdova
v evangelii pomocí světla nalezla drachmu ztracenou; 5. neboť pro
neposlušnost Adamovu i veškero potomstvo jeho upadlo ve zlé zajetí.
6. Než tu přichází Kristus Ježíš vykoupit nás; 7. jen my odřekněme
se statků pozemských a dbejme pokladů nebeských. 8. Tomu učil
Bůh již v Starém Zákoně, když přikázal hada měděného přibiti na
dřevo vysoké a patřiti naň. 9. Hadem tím naznačen byl i příští vítěz
nad smrtí, 10. Syn Boží, nad nímž ani smrť ani ďábel moci neměli; on
panoval jim a vstoupil až i do pekel. 11, Tak vstupuje i do srdce
lidského a obživuje duši v hříších zemřelou. 12. On jediný může vnik-
nouti v místa obojí, 13. jako i slunce všecko proniká a také déšť hlu-
boko do země se táhne a nový život budí. 14. Statečně tu arciť třeba
zápasiti s duchem zlým,  15. ale nikdo nezoufej	50
Hom. XII. Stav Adamův před hříchem a po hříchu. 1. Následky hříchu Adamova ač převeliké 2. nezničily přirozenosť jeho. 3. I člověk v poznání a ctnosti prospívající má býti chůd duchem za příkladem praotcův, 4. apoštolův i Páně, 5. jenž všickni cestou utrpení kráčeli do slávy nebeské. 6. 7. Duch sv. byl s Adamem v ráji před hříchem skrze Slovo a 8. působil v něm podobně jak v prorocích, svobodu vůle jeho nikterak neruše. 9. Věděl Adam, že hřeší, 10. sám na sobě poznal i dobré i zlé. 11. Nezkoumejmež my Boha více než sluší věděti nám, neznajíce dokonale ani vlastní duše své; 12. Boha samého však najdeme všude. 13. Dbejme jen, abychom pečeť jeho zachovali na sobě k soudu a podle ní poznáni byli; pak vejdeme ve slávu věčnou, 14. ba i těla naše budou oslavena a žíti budou krmí nebeskou. 15. Zde na zemi jest církev matkou naší a 16. budeme-li seděti u nohou Páně jako Maria aneb sloužiti jemu jako Martha,  on odmění se nám,  17.
18. udělí nám milosti své a naučí nás pravdě	57
Hom. XIII. Jakého požitku Bůh žádá na křesťanech	.63
Hom. XIV. O naději života křesťanského. 1. Nic nepodniká člověk
bez naděje a 2. nepřestává na práci své, až došel, čeho se nadál. 3. Bůh
dává se v odplatu tomu, kdo dříve jemu zcela se oddal; 4. ač všichni
lidé jsou tvorové jeho, předse jen dětem svým dává pokrm nebeský.
5. Přičiňme se tedy, abychom z Boha zrodili se. 6. Každý tvor pro-
spívá jedině na tom místě a v tom živlu, který se shoduje s jeho při-
rozeností; 7. a tak i duše neprospívá leč obcujíc v zemi zástupův an-
dělských a duchů svatých	64
Hom. XV. Jak náleží duši zachovati se k nebeskému jejímu ženichu. 1. 2. Z veliké nízkosti pozvedl Pán duši za nevěstu svou královskou; i má si duše důstojnosti té vážiti. 3. Nářek veliký jest v nebi nad duší ztracenou, ježto jako Israel nevěrný k ženichu svému nevěrně se zachovala. 4. Právě proti duši omilostněné povstává satan a třeba jí bojovati a stříci se opatrně. 5. Bdělosti takové i vůbec třeba při službě Boží, ač bez milosti nelze duši zalíbiti se jemu. 6. Vzývejme Boha i za dary moudrosti a soudnosti; 7. neboť člověk nedochází do- konalosti  najednou;   8. zvláště  však  třeba  varovati   se   podezírání  a

všetečného souzení, 9. chceme-li zachovati sobě Ducha Božího. 10. Při vzkříšení celý člověk vstane z mrtvých, 11. 12. ale oslaven, svatý a světlý na všech údech svých; než zde třeba ještě bojovati a trpěti, protože pravda vždycky trpí protivenství. 13. Hřích ustavičně se pokouší o člověka, proto máme bdíti a nedávati mu sluchu. 14. 15. Ač Kristem Pánem přemožen má ďábel ještě přístup i ke křesťanu a patrně jeví se to při modlitbě, již křesťané konají s nestejným úspěchem. 16. I člověk v milosti postavený může klesnouti, 17. avšak Bůh i hříšníka znovu k pokání povzbuzuje. 18. I lidem dokonalým snášeti je utrpení, satan rozličným způsobem je^stihá, ale Bůh je neopouští; 19. avšak třeba cvičiti se v boji, pomíjeti věcí marných, míti na paměti soud Boží a 20. nikdy neustávati. Duch Boží působí v křesťanech, učí je a panuje v srdcích jejich, 21. jako temnosť v srdci hříšníků. Kdo by se domníval, že je bez hříchu, klame se. 22. Bůh udělil člověku zvláštní dary, jež ho povznášejí nad všechna stvoření viditedlná; 23. zvláště pak vyniká vůlí svobodnou, 24. ježto stvoření nerozumná nutností vázána jsou; 25. odtud ten rozdíl mezi lidmi. Hříchem člověk zadal svobodu svou satanu, 26. ale křesťané znovu dobývají jí světem pohrdajíce, se strachem a bázní o spasení své usilujíce a 27. pokorou poklad milosti Boží sobě zachovávajíce. 28. Než předse hřích neustává lákati je a třeba mu stále odporovati. 29. Bůh dopouští na křesťany i protivenství i rozkoše, aby se osvědčili v obojích. '30. On vybojoval, on vyléčil, on postavil nás v hodnost nebeskou, 31. jaké by si člověk nemohl zasloužiti na věky. 32. Zevně všichni lidé sobě jsou podobni, ale uvnitř je rozdíl veliký. 33. Kristus hodlá přebývati v srdci člověka, třeba ho tedy vyčistiti, slušně upraviti a 34 podříditi správě svědomí. 35. Od hříchu Adamova vládne had v duši, ale Kristem nabývá duše svobody a přirozenosti božské. 36. Ostatně i hříšník může povstati i dokonalý klesnouti. 37. Znamení pravého křesťana je pokora a nenasytná touha po Pánu. 38. Jako Kristovo tělo při proměnění, tak budou i těla křesťanů při vzkříšení oslavena. 39. Nyní arciť umírají křesťané jako jiní lidé, aby 40. nikdo nevolil ctnosť pro nesmrtedlnosť těla, ale •i vůle svobodné. 41. Jen znenáhla dospívá člověk k dokonalosti du-chovní, 42. podobně jako po mnoha stupních kráčí k učenosti; člověk pak dokonalý pohrdá světem tímto; 43. neboť důstojnosť křesťana jest nepřirovnaně větší. 44. Ne anděl, ale Syn Boží umřel za člověka na kříži a žádá obcovati s ním; 45. avšak jen lidé srdcem čistí a ctnostní dojdou toho obcováni. 46. Bůh sám bojuje za křesťana a 47. léčí jej; ale mějž se na pozoru, aby nebyl hříchem uchvácen a nepropadl moci satanově, 48. jenž zbavuje všeho rozmyslu a 49. pravého poznání původu hříchu, 50. kdežto svět pln jest nebezpečenství. 51. Ne každý odolá jim, ne každý střádá sobě pokladů nebeských. 52. Bůh všecky lidi zahrnouti chce do  sítě milosti  své,   ale   málo  jich osvědčuje se;
53. především třeba odstraniti všeliké překážky milosti	66
Hom. XVI. Hřích a milosť v duši křesťanské. 1. Zlé pošlo od vůle svobodné, není bez počátku, není z Boha, aniž 2. s člověkem nerozlučně smíšeno jest. 3. Kdož milosti Boží dosáhli, nejsou ještě prázdni pokušení, než proto nesluší zoufati; 4. majíť pomocníka a zoufáním hříchu

VIII.

Obsah-

Obsah.

přibývá, kdežto nadějí a důvěrou vysychá. 5. Nelze také namítati, že kde je zlé tam není Bůh ; Bůh neobsáhlý vše obsahuje i zlé, aniž však pokálí se jím. 6. Jen my obcujme před tváří Boží a utvrzujme se v bázni jeho. 7. Milosť neviditedlně působí v duši a zdobí ji; 8. i radují se z toho andělé a svatí a připravují jí příbytek v nebesích. 9. I dobré může se zvrhnouti ve zlé a proto třeba počínati si ve všem střízlivě a s rozvahou. 10. Lidé rozličně soudí o hříchu, JI. my však hleďme pokáním a bázní Boží milosti získati a zachovati; časem nabude důvěra vrchu nad bázní. 12. Dále veďme si pokorně a byť i znovu hřích o duši se pokoušel, 13, Kristus-Pán s vojskem svým nebeským přispěje nám ku pomoci,   abychom k čemu   povoláni jsme, toho i dosáhli.   .   .    86
Hom. XVII. Milostí bývá křesťan na důstojnost nebeskou po-
mazán. 1. Milostí Boží dostává se křesťanům duchovního pomazání a
2. důstojnosti nebeské již zde na zemi; 3. pročež ji také na nebesích
ujmou beze zvláštního udivení. 4. Mysl dokonale zbožná již zde usta-
vičně obcuje s Pánem, ale při větší části i milosf působí i nepravost,
5. což arciť neděje se jedním a týmž způsobem, jednou a touž měrou.
tí. Nikdo nedomnívej se, že by pro dosaženou milosť hříšnosti již. úplně
byl prost; 7. nebyli jí prázdni ani apoštolé, ale milosť chránila je.
8. Rozliční jsou stupňové dokonalosti a 9. 10. nejednou člověk klame
sama sebe spoléhaje na to, že umí přiměřeně mluviti o věcech duchov-
ních. 11. Mluviti o nich důkladně málokterým dáno jest, 12. protože
se jim nedostává vlastní zkušenosti. 18. Kdo pak okusil sladkosti kře-
sťanství, nebude nikdy pokládati sebe za svatého, protože touha ne-
ukojitedlná jímá jej. 14. Pravda jeví se odporem, dokonalosť utrpením
a 15. ubíjením hříšnosti naukou a křížem Kristovým	91
Hom. XVIII. Kristus poklad, Duch sv. potěcha křesťanův. 1. Kdo
má Krista, má poklad veliký a může jím opatřiti si všelikou ctnosť
2. snadně a dokonale, 3. již by jinak ani úsilím konati nemohl. 4. Z po
kladu toho může uděliti také jiným bez obavy, že by mu ubylo, 5. může
je ku příkladu potěšiti řečí duchovní. 6. Prosme tedy Boha za ten
poklad, abychom i sami došli spásy, i bližnímu mohli býti prospěšní.
7—9. Duch sv. milosti svou působí v člověku způsobem rozmanitým,
aby ho jednou dokonalého postavil před Otce. 10. Na stupni dokona-
losti duše všecka milostí jata jest. 11. Toť budiž touhou naší	97
Hom. XIX. Ctnosť trpí násilí. 1. Kdo žádá dojíti života věčného, po
vinen nutiti se ke všem ctnostem 2. za příkladem Páně; a Pán vida
snahu jeho upřímnou zbaví ho hříchu a naplní Duchem sv. 3. Bez
násilí nedospěje člověk ke ctnosti dokonalé, 4. 5. avšak nestačí nutiti
se toliko ke ctnosti jediné. (J. Pílením všech ctností nabývá člověk ja-
koby přirozené povahy ctnostné, 7. milosť se rozhojňuje a Ó. Duch sv.
sám učí člověka všem ctnostem, 9. očišťuje, zdokonaluje a k životu
věčnému přivádí lio	„	101
Hom. XX. Jediný Kristus může duši vyléčiti a přiodíti ji oděvem milosti své. 1. Jako lidé odvracejí se od člověka nahého, tak i Bůh odvrací se od duše, která není oděna rouchem milosti. 2. Prosme tedy za to roucho, 3. nic nespoléhajíce na vlastní spravedlnost svou. 4. 5.

Člověk hříchem Adamovým těžce byl raněn a nikdo nemůže vyléčiti
jej leč jediný Kristus; 6. ani Zákon Starý nemohl tak učiniti. 7. Než
vůle svobodná člověku předse zůstala; 8. tou tedy přibližujme se
k Pánu a on, kterýž vyléčil ženu krvotokou a slepce z nemocí těles
ných,  vyléčí i duši naši	         105
Hom. XXI. O dvojím boji křesťana. 1. Křesťanu bojovati jest proti
nepřátelům viditedlným i neviditedlným ; 2. neboť od hříchu prvních ro-
dičů ďábel zevnitř i vnitř sevřel člověka. 3. Kdo světa se nezříká, o boji
tom vnitřním nemá ani tušení. 4. Pomocí Páně a 5. zbraní duchovní
křesťan i zde vítězí	108
Hom. XXII. O dvojím losu umírajících	109
Hom. XXIII. Čeho třeba k dosažení koruny slávy. 1. Předně třeba znovu zroditi se z Ducha sv. a pak 2. stále bojovati zbraní duchovní .  110
Hom. XXIV. O duchovním kupčení, kvasu a soli. 1. Od hříchu Adamova mysl lidská po světě rozptýlena jest; pro život věčný třeba sebrati ji. 2. To však nelze bez zapření sebe a bez pomoci Boží, 3. kteráž se přirovnává ke kvasu a 4. soli. 5. Sám o své moci člověk tu ničeho nepořídí; 6. přítomnosť pak milosti jeví se ctnostným životem.  . 111
Hom. XXV. Kterak lze vybaviti se z otroctví tělesných žádostí.
1. Nikoli sice o své moci, 2. ale zajisté pomocí Boží překonati lze
všeliká pokušení; tak tomu zřejmě učí písmo; 3. avšak nedojde pomoci
té leč ten, kdo se odříká tělesných žádostí, jichž otroky jsme byli uči-
něni neposlušností Adamovou, a 4. 5. v nichž vězíme až posavad. 6.
Stav ten hoden oplakání. 7. Nuže s pláčem vzývejme Boha za pomoc
8. po příkladu Marie sestry Lazarovy a 9. 10. žádejme ohně milosti
Boží, kterýž by spálil v nás žádosti zlé	114
Hom. XXVI. O pokušeních. 1. Veliká jest důstojnost člověka před Bo-
hem ; 2. z hříchu Adamova mocí Ducha sv. může býti vyléčen, ba i nad
Adama povýšen. 3. Bůh nedopouští na člověka pokušení leč přiměřená,
4. jež by mohl překonati. 5. Milostí Boží neruší se přirozenost, 6. aniž
vůli svobodné činí se násilí. 7. A byť zkoušen byl člověk v milosti po
stavený jako Job, 8. nic sobě nezoufá, alebrž vytrvalostí zahanbuje
satana, 9. kterýž má sice znalosť člověka velikou, ale nikoli dokonalou.
10. Avšak bez milosti Boží, 11. bez pokory a naděje v Boha, 12. bez
nenávidění sebe a 13. zachovalosti netoliko zevnější, alebrž i vnitřní
marné bude usilování lidské. 14. Satan neustává v boji proti člověku,
ale nic neuškodí tomu, kdo Boha má přítele, 15. jakož neuškodil Kristu,
anobrž člověka i cvičí v bojování. 16. Znamením dokonalosti křesťanské
nejsou charismy, nýbrž láska dokonalá, 17. kteráž pokorná jsouc nikdy
nepřestává na stupni, jehož již dostoupila. 18. Kam člověk za živa
směřoval, tam se i po smrti dostane; 19. když zde se přičiní seč jest,
Bůh přidá mu milosti své a 20. útěchy. 21. Rozdíl jest mezi skutky
přirozenými a nadpřirozenými; 22. přirozená hříšnosť překonána býti
může milostí Boží. 23. Nebývá tak arci bez utrpení, ale zde na světě
trpěti jest údělem všech spravedlivých, pokoj nastane teprv na věčnosti;
24. zde ještě zápasiti nám jest a tak očišťovati svědomí své 25. i po
dosažení milosti; 26. v utrpení předcházel nám Pán nepřekonaným
příkladem  svým.	118

Obsah.

Obsah.

Hom. XXVII. O důstojnosti křesťana, milosti Boží a vůli svo-
bodné. 1. Veliká jest důstojnost křesťana a bude-li spolu s Kristem
trpěti, bude i spolu s ním oslaven, 2. čehož se mu však nedostane bez
hoje, jelikož hřích se duše přidržuje. 3. Bůh léčí duši zraněnou a uvádí
ji v radosť věčnou; 4. neboť převeliká jest cena duše křesťanské u Boha;
ona však sama u sebe se ponižuje a 5. pokorou svou připravuje cestu
milosti, ježto 6. vysokomyslnost předchází pád. 7. Křesťanství jest před-
ujetí radosti nebeské, jíž se však člověku zde na světě nedostává úplně,
8. aby nezpyšněl, alebrž pokoru zachoval. 9. Milosť neruší vůle svo-
bodné a ona k zlému opět může nakloniti se; 10. svědčí o tom i skutky
i slova samých apoštolů. 11. Křesťana přirovnati lze oděnci, jenž zbraně
své proti nepříteli užiti může, ale nechce-li, nemusí. 12. Křesťanství
není holé mluvení o pokladech milosti, ale statečné ujímání a užívání
jich, ač i milosť nejednou rozšafně ustraňuje se. 13. I ten, kdo ve
světle milosti postaven jest, může ještě padnouti. 14—16. Ani všeliké
milodary neuchrání člověka od pádu, jedině láska dokonalá s to jest;
čemuž učí zjevná zkušenosť. 17. 18. Ačkoli křesťanům hluboká tajem-
ství byla zjevena a přehojných milostí dostalo se, nebývají předse bez
bázně a třesení. 19. Nestačí toliko tělem světa odříci se, i duše po
vinna spojiti se s Bohem a býti mu příbytkem, 20. což nebývá bez
dlouhého boje a zápasu, 21. poněvadž vůle lidská svobodná jsouc i
k dobrému i ke zlému nakloniti se může a 22. moc protivnická všelijak
na ni doráží. 23. Přikázaní Páně jsou nám jakoby milní sloupové na
cestě k věčnosti	127
Hom. XXVIII. Hříchem zapustlou roli duše kterak Kristus ob
dělává. 1. Duše hříchem zapustla ; 2. běda zapustlé! 3. Kristus slitovav
se nad ní jal se vzdělávati ji. 4. Duchovní oko její hříchem bylo za
temněno, 5. ale Duchem svatým byvši osvícena poznává ženicha svého
Krista a láskou k němu zaněcuje se. 6. Proroci jej předpovídali, Jan
Křtitel naň prstem ukazoval a apoštolé 7. pomáhají mu konati dílo
vykupitelské; avšak království Boží není pouhé kázaní, ale moc a pů-
sobení Ducha sv	136
Hom. XXIX. Bůh rozličně rozdává milosti své z příčin důvodných. 1. Bůh rozličně rozdává milosti své; jedněm hned z počátku, 2. jiným pak po dlouhém teprv boji a zápasu; obé, aby zkoumal člověka a 3. roznítil v něm tím větší horlivosť; 4. pročež i člověk svědomitě zkoumati má, ve které ctnosti by ještě pozadu byl; 5. tím více pak roztoužiti se po Bohu, jenž 6. co slíbil splní a každého souditi bude podle míry  milostí   udělených, a 7. prohlédati jedině k odplatě
189
Hom. XXX. O znovuzrození z Boha. 1. Duševní obrod člověka počíná posloucháním slova Božího, 2. kteréž jest semenem nového života zjednaného smrtí Kristovou. 3. Kristus chce, aby všickni obrodili se, t. j. aby Duch obživoval duše jejich. 4. V člověku duševně se obrozu-jícím Kristus takořka maluje obraz svůj; 5. bez znaku toho nelze duši vejíti do života věčného. Duše nemajíc v sobě Ducha sv. jest jakoby mrtva; 6. proto třeba vzývati Krista, aby nám dal Ducha sv., kterýž nás bezpečně dochová ke dni soudnému. 7. Pád Adamův označen

i člověkem, jenž cestuje z Jerusalema do Jericha upadl mezi lotry,
i 8. Lazarem; pád ten i nám zasadil ránu, již nemůže zhojiti leč jediný
Kristus. 9. Lékař ten sám tluče na dvéře srdcí našich; nuže otevřemež
mu, aby nás vyléčil a uvedl do města věčného	142
Hom. XXXI. O pravé zbožnosti. 1. Věřící povinen proměniti srdce a 2. sebrati mysl svou 3. rozhodně a opravdově, má-li k němu Pán přijíti a spojiti se s ním; 4. ten pak mu bude všecko ve všem, kdežto bez něho nelze dojíti spravedlnosti. 5. Nuže přinesmež Bohu v zápal všecko smýšlení své a on si vzbuduje v nás stánek svůj. 6. Zkoušej sebe každý, zdali se mu dostává zbožnosti pravé či toliko zdánlivé. . 146
Hom. XXXII. Příroda a milost i utrpení, všecko slouží křesťanu
Jí zdokonalení. 1. Ač veliká je v přírodě rozmanitost, křesťané předse
ještě jiným věcem vznešenějším učí se z ní, ku příkl., 2. že zárodek
slávy věčné již zde na světě opatřiti náleží, 3. že rozliční jsou stup
ňové slávy té i pod. 4. 5. Rovněž i Zákon Starý obrazem byl nové
úmluvy. 6. Toliko spojením s přirozeností Boží stává se člověk doko-
nalým ; 7. nehody a protivenství odlučují ho od světa a 8. vedou
k Bohu. 9. Nuže, oddejmež se Pánu, trpmež s ním a 10. bojem cvičmež
a zdokonalujmež se za jeho pomoci. 11. I mezi křesťany málo těch,
kteří by se mu líbili dokonale	149
Hom. XXXIII. Vlastnosti a účinky pravé modlitby. 1 Modliti se
máme myslí pozornou, 2. abychom nabyli pravého osvícení a učitel
modlitby Bůh sám zavítal k nám. 3. Běda domu cd pána svého za
nedbanému, běda duši od Boha opuštěné. 4. Modliti se máme bez
ustání, a bude duše vyléčena z neduhů svých	  153
Hom. XXXIV. O nevystihlém bohatství a slávě křesťanův. 1. Sláva
nebeská toliko duši věřící povědomá jest; 2. Pán sám přišel, aby ji
zjednal člověku; duši jí dává z části již zde na zemi, po vzkříšení
dostane se jí také tělu duše oslavené. Oslavenci budou jí požívati bez
závisti, 3. ač rozliční budou druhové a stupňové její, ano rozličnost
ta i radosť jejich rozmnoží. Nuže snažme se získati si slávy té ne
vystihlo	154
Hom. XXXV.   Sobota  starozákonní oznakem míru duchovního.
1.	Odpočívání  tělesné  o  sobotě  starozákonní  oznakem   bylo   poklidu,
2.	jejž uděluje Pán, když duši zbavuje břemen hříchův a hříšných ná-
klonností.   3. K poklidu  tomu i  nás  pozývá;   blahoslavený,  komu  se
ho dostalo	156
Hom. XXXVI. O dvojím z mrtvých vstání a nerovné slávě vzkříšených. 1. Dvojí rozeznávati sluší vzkříšení: duše i těla; slávou nebeskou nebudou si všichni rovni, k čemuž ukazuje obloha hvězd-natá, písmo, zrno pšeničné, klasy, 2. obyvatelstvo téhož města, svícny,
rodina	157
Hom. XXXVII. O ráji a zákonu duchovním. 1. Zachováváním přikázaní Božích upravuje si člověk ráj v duši, 2. kteráž pak rozkoší světskou pohrdá a mysl zachovává klidnou a ke všem laskavou. 3. Láska jest zákonem   naším   duchovním,   4. kterýž i nepřátely milovati

XII.

Obsah.

Obsah.

182
188

5. učí a odměňuje odplatou neslýchanou 6. podle zjevení Ducha sv.
7. Modlemež se, abychom Duchem tím hojných nabyli milostí. 8. O pěti
hlavních ctnostech, z nichž celý člověk se vzdělává, a 9. jak těsně ve
spolek souvisí. Spása naše jedině z Boha pochází, 10. my pak máme
jí přihotoviti vůli ochotnou a 11. pokládati se toliko za nástroj mi
losti Boží.	158
Hom. XXXVIII. Rozdíl je i mezi křesťany a proměnám podro-
beno srdce jejich. 1. Veliký je rozdíl mezi křesťany a 2. málo jest
dokonalých; 3. my pak všemožně snažme se přijíti ke Kristu, 4. nedů-
věřujíce zdánlivému poklidu srdce, kteréž pokušitel z nenadání muže
vzbouřiti, a 5. konejme skutky spravedlnosti	162
Hom. XXXIX. K čemu nám dal Bůh písmo svaté. .  .	164
Hom. XL. Ač všecky ctnosti vespolek souvisí, nedojdou stejné
odměny ; je při nich zápas ustavičný. 1. I ctnosti i nepravosti ve
spolek souvisí, 2. modlitbou pak všech ctností lze dojíti. 3. I v ne
besích i v pekle jsou rozličné stupně odplaty, poněvadž Bůh vševě-
doucí 4. nemůže neviděti rozličné stupně ctnosti a nepravosti. 5. Duši
ustavičné zápasiti jest s duchy zlými. 6. Modlitba, pravé to odpočinutí
duše, nikterak nepřekáží skutkům milosrdenství. 7. 8. Kterak v tétéž
duši býti mohou milosť a hřích	164
Hom. XLI. Hřích překonává se milostí a milosť zachovává se po
korou. 1. Ač hřích v duši vnikl přehluboko, 2. milostí může vypuzen
býti z ní, bude-li duše s ní souhlasiti a 3. zachová-li si ji upřímnou
pokorou.	167
Hom. XLII. Kterak třeba ohraditi duši proti nepřátelům. 1. Duše
sebe nadanější bez Ducha Božího pusta jest a 2. naopak duše neuka
v milosti postavená místo hrazené. Život křesťanů není bez protivenství,
než 3. jediný opravdový nepřítel náš je duch zlý	168
Hom. XLIII. Zárodek života křesťanského kterak třeba pěstovati.
1. Křesťané mají v sobě nebeské světlo, pomazáni jsouce olejem Ducha
sv.; 2. jedni snášejí útisky zevnější přechovávajíce uvnitř poklad mi-
losti, jiní nenepodobni jsou hrobům obíleným. 3. Daemonové stíhají kře
sťana od maličkosti, bude-li však míti ustavičně Boha na mysli a jeho-li
jediného se přidrží, překoná je ; 4. než předse ve stálém bude strachu
jako kupec mořem se plavící, dokud do přístavu se nedostal. 5. Jako
plod v životě matky po dlouhou dobu bývá utajen, až pak k obecné
radosti se narodí: tak jest i se semenem božství v srdci křesťana; 6. ale
totéž srdce, bude-li nedbalé, podobně spustošeno býti může jako sad
pěkně upravený, teče-li podle něho potok prudký. 7. Srdce je nádoba
plná věcí nejhorších a nejlepších; hřích jako mlha aneb dým leží na
něm, 8. a toliko bojem lze zbaviti se ho a 9. přes všechny nástrahy
daemonů dojíti  království  věčného	169
Hom. XLIV. O převeliké proměně, kterou působí Kristus Pán v duši křesťanské. 1. Kristus přišel, aby duši naši proměnil a 2. v čem ji nepřítel porušil, v tom ji napravil. 3. On pastýř náš dobrý a lékař opravdový, 4. on náš velekněz, 5. on Duchem svým sv. vynáší duši z hlubin nepravosti k výšinám nebeským,   6. Co koráb plavícímu

se přes moře, to Duch sv. duši křesťanské na pouti života; na lodi té uniká všech nebezpečenství; 7. neboť Kristus sám ji spravuje. 8. Sv. Pavel a 9. lotr na kříži patrnými jsou příklady proměny té. Nuže důvěrou, láskou, modlitbou a ctností všelikou snažme se dosáhnouti jí již
zde na zemi, abychom hodni se stali nebeského království	173
Hom. XLV. Jediný Kristus může duši náležitě oblaziti. 1. Všecko třeba pro Krista opustiti, poněvadž není spasení leč v něm; nenacházejí ho králové v moci své veliké, 2. ani mudrci a umělci ve vědě a umění svém, 3. ani boháči ve svém bohatství; 4. zkrátka mimo Krista není utěšení. 5. Duše hříchem utýraná vratiž se k Bohu; on člověku jsa příbuzen, nemá zalíbení leč jedině v něm. 6. Kristus ač na nebi sedí  po pravici Otcově,  pečlivě dbá o duši zde na zemi;  a  7. duše
jemu zasnoubená ničím se neutěší,  dokud s ním se nespojila	177
Hom. XLVI. I duše hříchem porušená touží po Bohu a Bůh se
jí ujímá láskou mateřskou. 1. Slovo Boží mysli světské bývá od-
porné, 2. avšak předse může po něm zatoužiti. 3. Duše hříchem prvot-
ným nestala se skutků dobrých naprosto neschopna; Bůh chová se
k její slabosti jako matka k nemluvňátku svému, 4. ano v nejtěsnější
s ní vchází spojení; 5. vždyť ji stvořil dle obrazu svého a dary vzác-
nými štědře ji obdařil,   6. žádaje  spojiti se s ní	180
Hom. XLVII.  Dějiny Israele  dějiny duše křesťanské.   1. Jasnosť
v tváři Mojžíšově,   obřízka,   očišťování,   2. stánek,   oběť  dvou  holubic,
3. desky kamenné, podružství aegyptské, 4. beránek velikonoční, kvas,
chleby přesné, byliny trpké,  spěch  večeře,  5. stříbrné a zlaté nádobí,
smrť prvorozených, to všecko bylo náznakem věcí budoucích. 6. Hříchem
upadla duše v služebnost ukrutného Faraóna, knížete temnosti; 7. bu-
de-li však vzývati Boha, pošle jí duchovního Mojžíše, ale kvas starého
člověka musí býti odstraněn. 8. Beránkem naším velikonočním je Kristus,
ale toliko duše náležitě  připravená  může jísti ho,  ač  ani to nebude
bez trpkostí.   9. Doba   večeře na rozhraní dne a noci značí vybavení
z temnosti k světlu; 10. náčiní pak zlaté a stříbrné, jež Israelští vzali
s sebou z Aegypta, myšlénky dobré v zajetí hříchů potracenč. 11. Jako
Farao i po smrti prvorozených lid Boží pronásledoval, 12. tak i kníže
temnosti pronásleduje  duši,   která mu unikla, a stíhá ji protivenstvím
velikým, 13. až by ji v zoufalosť uvedl; než Pán duši takto zkoušenou
a osvědčenou konečně vysvobodí a  14. plesání  duše bude pak veliké.
15. Jako v St. Z. zvířata,  tak třeba v N. Z. -hříchy v oběť zabíjeti;
jako tam voda  trpká proměněna v sladkou a pitedlnou, tak zde duše
hříšnice stává se služebnicí Boží.  16. Jako hůl Mojžíšova jedněm byla
k záhubě, jiným  pak k podpoře:  tak i dřevo kříže;  zkrátka všecko
mělo  význam   označný  vzhledem k duši křesťanské,   17. jižto Bůh za
nevěstu si vyvolil a vyšlechtil a ježto s ním kralovati bude na věky. .
Hom. XLVIII.  O víře v Boha dokonalé. 1.  O věrnosti v mále a ve
mnoze;  2. třeba zkoumati se,   zdali v mále   či  ve  mnoze věrni jsme.
3. Pečlivost o věci dočasné byla by znamením víry nedokonalé, 4. po-
dobně i v nemoci hledání pomoci lékařské   5. Lékařství nebylo před
hříchem, ježto tenkráte nebylo   ani  nemocí, 6. a proto lidé u víře do-
konalí i v nemocecli tělesných jedině v Boha se důvěřují	

	Obsah:

Hom. XLIX. Není na tom dosti světa se odříkati, ale třeba i tou
žiti po statcích nebeských. 1. Nejbídnější všech zajisté jest, kdo
světa se odreknuv utěšení Božího nenabyl; 2. proto třeba u víře myslí
obcovati v nebesích a 3. všemi myšlénkami svými utíkati se k Pánu,
4. jenž z neskončeného milosrdenství svého žádá přebývati v duši
člověka, ač veliký je rozdíl mezi nimi. 5. Nuže vzývejme ho, aby nás
vysvobodil ze žaláře temnosti a obraz a dílo své oslavil	191
Hom. L. Působil-li Duch sv. již v Zákoně Starém, čím více působí
v Novém. 1. Ani Eliáš ani Mojžíš nekonal zázraků vlastní mocí svou;
2. podobně i David toliko mocí Boží usmrtil Goliáše, Josue rozboural
zdi Jericha a zastavil slunce a Mojžíš vítězil nad Amalekity; 3. po-
dobně byla moc Boží i s proroky. 4. čím více vyleje Bůh Ducha svého
v Zákoně Novém, ač nikoli beze zkoušky a protivenství člověku ulo-
žených; pročež nikdo ani v milosti nepychej, ani v protivenství ne
zoufej.   .	193
Ukazatel	196