Rozmluva sv. Justina s Tryfonem.
1. Když jsem se za rána v prostranstvích síňce 1) procházel, potkav mne někdo s druhy svými: Zdráv buď, vece, filosofe. A to pověděv hned obrátil se a se mnou pocházel; obrátili se pak s ním také přátelé jeho. Na to já vzájemně jej osloviv: Co dobrého? pravím. On pak: Naučil jsem se tomu v Argu, dí, od Korintha, Sokratika, že nemají opovrhováni ani nevšímáni býti, kdo v oděvu tom2) oblečeni jsou; nýbrž že sluší jim ve všem propůjčovati se a hovor s nimi zavoditi, aby se nějakého z obcování užitku buď jemu samému buď mně dostalo. Oběma však k dobru slouží, byť i jeden toliko prospěchu došel. Proto tedy, když někoho v tom uzřím oděvu, milerád k němu přistoupám, a proto též jsem tebe nyní ochotně oslovil, tito pak následují mne, očekávajíce podobně od tebe slyšeti něco užitečného.
Kdos pak, nejlepší z lidí?3) Takto jsem v žertu k němu promluvil. On mně jméno a rod svůj upřímně oznámil. Tryfon, dí, se jmenuji a jsem Hebrej z obřízky, pro vojnu nedávnou4) zběhl jsem a v Řecku, ponejvíce v Korinthu se zdržuji. Ale, dím já, může-li filosofie tobě tolik prospěti, kolik zákonodárce tvůj a prorokové? Proč by nemohla? odvěce. Čili filosofové neosnují řeči všeliké o Bohu, a nemívají-li napořád otázek o jedinnosti a prozřetelnosti Boží?   Nenáleží-li to k filosofii, aby o Bohu zpytovala?
Ovšem, dím, takto i my smýšlíme.    Ale přemnozí5) ani o to
1) Bylo to dle Eusebia (h. e. 4, 18) v Efesu.
2)	plášti filosofům obyčejném;    toho zajisté i Justin  užíval, jak   svědčí
Eusebius (li. c. 4, 11.) a Hieron. (cat. 23.)
3)	Užívá slov Homérových (II. 6, 123.) málo je proměniv. U Homéra zajisté
takto čteme: Kdož pak ty's, ze smrtelníkův nejvíce mi vzácný ?
4)	od Barkochby ztropenou za Hadriana.
5)	Co tuto a hned dále praví Justin, na Stoiky nejvíc padá, jenž poznání
Boha nevelmi cenili a o bozích učili, že ovšem o věci velké se starají o malé
nedbajíce. (Cic. n. deor. 2, 66.) Proto Tertullian (prsescr, 7.) dí o dobrém bohu
Marcionově,  že přišel  z odpočinku  od Stoiků.   Jejich také   učením   bylo, že
vracováním se věků i lidé se do života vracovati budou.

308

Jutsin Tryf. k. 1.

Filosofie mnohonásobná.

Justin Tryf. k. 2. 3. Justin u rozličných mistrů.

309

nedbají, zda jeden jest neb více bohů, zda každého z nás opatrují čili nic, jako by poznání to nic ku blaženosti nepřičiňovalo. Ano, i nás přesvědčiti usilují, že Bůh ovšem o vesmír, o rody a tvary, nikoli však o mne a o tebe, a' o každého pečuje, ješto bychom ho jinak celým dnem a celou nocí neprosili. Kam ale to cílí, nesnadno vyrozuměti. Kdo zajisté tak smysli, bez bázně a svobodně mohou mluviti, následovati a činiti, čeho se jim zachce, ani trestu se nebojíce, aniž jakého dobra od Boha se nadějíce. Jak by zajisté toho se báti aneb nadívati se mohli, ješto praví, že vždy totéž se díti bude, a nad to, že já i ty podobným opět spůsobem žíti budeme, ani lepšími ani horšími se nestavše. Někteří jiní') duši nesmrtelnou a netělesnou býti stanoví, avšak domnívají se, že ani pokuty nepodniknou, ač zlé páchajíce (ješto bytosti netělesné netrpny jsou), ani že již, poněvadž duše jest nesmrtelná, Boha v něčem potřebují.
Na to onen zdvořile se pousmáv: Ty pak, dí, kterak o věcech těch smýšlíš, jaké o Bohu domnění a jakou filosofii máš, nám vylož.
2. Vyložím tobě, dím, co se mně podobá. Jest filosofie opravdu majetnost převeliká a předrahá u Boha, k němuž nás sama vede a jemuž nás uvzácňuje, a v pravdě svati jsou oni, kdo mysl svou na filosofii oddali. 2) Co však filosofie jest a pro kterou příčinu jí k lidem sesláno, mnohých tajno jest; jinak by jistě nebylo ani Platoniků, ani Stoiku, ani Peripatetiků, ani Theoretiků,3) ani Pythagoriku, ana věda ta jedna jest. 4) Kterak se ale mnohonásobnou stala, pověděti hodlám. Dostalo se těm, jenž nejpříze na filosofii se vydali a tím prosluli, že jich napotom následovali lidé, jenž pravdy neošetřovali, nýbrž toliko stálosti jich, zdrželivosti a novotě řečí se obdivujíce, za pravé přijali to, čemu se každý od učitele svého naučil; ti když potom následovníkům svým tytéž a jiné, oněm podobné nauky podali, ti nazýváni jsou jménem, jímžto slul otec té nauky. Já záhy jednomu z nich obcovali žádaje, oddal jsem se Stoikovi nějakému.    Drahný čas s ním stráviv,

když ničeho více o Bohu jsem se nedovídal (on zajisté ani sám čeho věděl, aniž vědomosti té potřebu býti uznával): odešed od něho k jinému přibyl jsem, Peripatetikem zvanému, člověku, jak se do sebe domníval, bystrému. On dny první mne strpěv, žádal mne potom ustanoviti mzdu, aby obcování naše neprospěšným nebylo. Pro tu příčinu já opustil jsem ho, ani ovšem za filosofa ho nemaje. An pak duše má ještě dychtila slyšeti to, co filosofie vlastivého a výtečného do sebe má, přivinul jsem seku proslulému Pythagoriku, muži moudrostí velmi se honosícímu. Když jsem s ním byl napotom mluvil, posluchačem a sstoupencem jeho býti chtěje: Zdali jsi, pravil on, se již o hudbu, astronomii a geometrii zasadil? Čili se domníváš, že něčeho postihneš z věcí k blaženosti vedoucích, nenaučíš-li se dříve tomu, co duši od věcí hmotných odtahuje a věcí pomyslných ji schopnu činí, aby spatřovala, co v sobě samo krásno jest a dobro? A drahně vynachváliv nauky ty a potřebnými je býti prohlásiv, propustil mne, když jsem byl jemu jich neznáti vyznal. Těžko, jak sluší, nesl jsem to, že jsem s nadějí se pominul, a tím tíže, an jsem jej něco věděti se domníval; leč opět čas rozváživ, jímž by mně o vědách těch tráviti bylo, nesnesl jsem toho, abych na dálejšek byl odkazován. Když tak na vahách jsem trval, uvidělo se mi také ku Platonikům octnouti se ; neboť i tito slynuli. Tedy s mužem do města našeho 1) nedávno přibylým, věhlasným a mezi Platoniky předkujícím, co nejvíce jsem obcoval; a prospíval jsem a každého dne vzmáhal jsem se převelmi. Zaujalo mě tuze to věcem netělesným vyrozumívání a spatřování ideí okřidlovalo2) mysl moji; a zdálo se mi, že jsem za čas nedrahný moudrým stal se a za pošetilostí svou nadál jsem se hnedle spatřiti Boha; to zajisté účel jest filosofie Platonovy.3)
3. V takovémto rozpoložení druhdy samoty se nabažiti a šlépějím lidským vyhnouti hodlaje, poodešel jsem na popluží nějaké nedaleko moře. Když jsem toho místa blízek byl, kde přibuda jsem o samotě býti volil, tu jeden stařeček, vzezření nenectihodného, povahy vlídné a vážné, nedaleko  za mnou  následoval.    Obrátiv se

J) Míní Platoniky některé, o nichž doleji v k. 5.
2)	Rozumí Justin víru křesťanskou, kterou v k. 8. jediné pravou filosofií
býti pokládá.
3)	t. j. Skeptiků, jenž bádaní svého nikdy neukončovali, na ničem usta
noviti se nehodlajíce, jak svědčí Cellius (Noct. Att. 11, 5.), pátratéli je nazývaje.
         4) Julian (or. 6.) praví: “Nikdo nám filosofii nerozčástkuj aniž jí rozštípej na mnohé díly, či raději nečiň z jedné jich více; nebo jako pravda jedna, jest, tak jest i jedna filosofie." Výrok sličný; leč Julian ho tím, co dále praví, dokoná podvracuje.

         1) v Efesu, v němž právě se nalézali. Dle jiných se to slyšeti má o Flavii Neapoli, odkad Justin pocházel.
2)	O platonické filosofii mluvě sličně slov platonických užívá.
3)	Proto sv. Augustin (civ. D. 8, 8.) Platoniky všem filosofům předkládá,
řka: Postupte všickni místa oněm filosofům (Platonikům),   kteří   nedovozovali,
že  člověk   blaženým   stává  se z požívání těla nebo   z požívání ducha,   alebrž
z požívání Boha,   ne  jako duch těla nebo   sám   sebe   požívá,   ani  jako  přítel
přítele, nýbrž podobně jako oko svitla.

310

Justin Tryf. k. 3. Pravá filosofie.

Justin Tryf. k. 3.    O známosti věcí božských.

311

t

k němu, stanul jsem a ostřeji jsem zrak upjal na něho. Tu on: Znáš-li mne? dí.
Odepřel jsem já.
Proč tedy, prý, na mne tak pohlídáš?
Divím se, řku, že se tobě dostalo na témže se mnou býti místě; neočekával jsem zajisté někoho tu spatřiti.
On pak: O některé ze svojeti, praví mně, pečliv jsem. Ti mně odešli jsou, i přicházím vyhlídat, zda se mně od někud vyskytnou.    Což ale ty tu činíš?  dí mně on.
Libuji sobě, pravím, v procházkách takových, na nichž bez závady s sebou rozmlouvati mohu, ješto nic odvratného nezavalují; jsou místa ta příhodná pro filologii.1)
Tys tedy, dí, milovník řeči a nikoli milovník skutku ani milovník pravdy, aniž usiluješ konatelem více nežli mudrákem býti ?2)
Jakého, odtuším já, může kdo většího podjíti se skutku, nežli když dokáže, že um 3) vládne veškerenstvem, a uchopiv se ho a na něm jeda,4) pohlídá na bludy a snahy jiných, kterak nic zdravého, nic bohulibého nekonají? Bez filosofie a rozumu pravého nemůže se někomu pravého věhlasu dostati. Proto potřebí, aby každý člověk filosofoval a to za dílo přední a nejvzácnější pokládal; jiné věci na druhém a třetím místě se počítejte, a sice, připojí-li se k filosofii, za obstojné a přijímatelné, jsou-li ale jí zbaveny a od ní nesprovoděny, za obtížné těm, jenž jimi se zanášejí, a za nádennické se pokládejte.
Tedy filosofie blaženost působí? odtušil on ujav se toho.
Ovšem, dím já, a ona sama.
Co tedy jest filosofie, vece, a jaká blaženost její, řekni, jestliže tobě pověděti nic nebrání.
') Těžko přeložiti slovo řecké filologia a filologos, jelikož logos značí slovo, řeč, uměni, um, nauku; Justin slovo bére v posledním významu, avšak stařeček ho nabírá, jako by ho ve významu prvním užíval.
2)	Filosof a křesťan   (podle Tertulliana apol. 4-7.) tak rozdílní  jsou   od
sebe, jak osnovatel řeči a činitel skutků.
3)	Podobně Cicero(Tusc. 1.) um či rozum, ratio, nazývá všeho pánem a králem.
Jiní čtouce dioxai místo deixai, vykládají: nežli když následuje umu, vládnoucího
veškerenstvem.
4)	Následuje tu Platona, jenž ve Fajdonu praví, že usilovati třeba, bychom
nejlepšího a nevývratného z  rozumů  (logon) lidských uchopivše, na něm co na
voru  nebezpečným  životem   se  přeplavili,   ač nemůže-li někdo  jistěji   a bez
pečněji na vozidle silnějším, božském* to nějakém rozumu se přepraviti.

Filosofie, odvětím, jest vědomost toho, co jest a poznání pravdy; blaženost pak jest vědomosti a moudrosti té odměnou.
Co pak ty bohem nazýváš? praví.
Co vždy totéž jest, vždy jednako se má a všem věcem jiným jest příčinou; totě bůh jest. Tak já odpověděl jsem jemu; a liboval sobě on mne poslouchati, a opět takto se mne otázal.
Není-li vědomost jméno věcem rozličným společné? Ve všech zajisté uměních, kdo některé z nich zná, vědoucím se nazývá, ve vojvodském totiž, v ředitelském, rovně v lékařském. Ale v božských a lidských věcech tak se neděje. Čili stává té vědy, jenž poskytuje známost věcí božských a lidských, a napotom doličuje, v jaké srov-nalosti v nich nalézají se božství a spravedlivost?
Ovšem, pravím.
Což tedy? stejno-li jest člověku boha znáti, jako znáti hudbu, počtářství, astronomii anebo něco podobného?
Nikolivěk, odslovím.
Tedy jsi mně nedobře odpověděl, dí onen; nebo některé věci naučením a cvičením poznáváme, jiných věcí spatřováním se dovídáme. Kdyby tobě někdo řekl, že jest v Indii živok povahou jiným všem nepodobný, ale takový a takový, mnohotvárný a peřestý, neznal bys jeho dříve, než bys jej viděl, aniž bys o něm mohl něčeho udati, leč uslyšev od člověka, jenž ho spatřil.
Jistě bych nemohl, dím.
Kterak tedy, odtušil, filosofové o Bohu právě smysliti aneb o něm něco pravého pověděti mohou, vědomosti o něm nemajíce aniž kdy ho uviděvše, aniž co o něm uslyševše?
Avšak, otče, dím já, božství očima jak živokové jiní1) patřeno býti nemůže, nýbrž se toliko myslí pochopuje, jak Platon praví, jemuž já přisvědčuji.   .
4. Má-liž, odvěce, mysl naše do sebe moc takovou a tolikou? aneb nebyla-li by dříve smyslem pochopila ?2) čili někdy Boha spatří mysl člověkova, nejsouc duchem svatým ozdobena? 3)
Platon praví, dím já, že takové oko mysl má a že se ho nám proto dostalo, abychom tím čirým okem mohli nazírati to, co jest,
1)	Po platonicku tuto Justin Boha živokem nazývá, narážeje spolu nato,
co stařeček nahoře o živočichu v Indii pravil.
2)	t. j. možno-li,   aby věc   myslí   pouhou   se  pojímala,   smyslem   dříve
pojata nebyvší?   Prohlídá vesměs k tomu, co za pravé se pokládá, že všecko,
cokoli myslí spatřujeme, od smyslův pochodí.
3)	podobně Ireneus (haer. 4, 20, 6.):   Uvidí Boha  ti,   jenž   ducha   jeho
v sobě nesou.

312

Justiu Tryf. k. 4.   Kdo uvidí Boha.

Justin Tryf. k. 4. f>. Nesmrtelnost duše.

313

jenž jest původem všech věcí pomyslných, nemajíc barvy, ani tvaru, ani velikosti, aniž čeho jiného, co se okem spatřuje; a totéž, co jest, dí Plato, jestiť něco nade vši bytnost, nejsouc ani vyslo-vitelno, ani vypravitelno, samo toliko krásno a dobro, jenž tudíž dušeni blahorodým pro příbuznost a žádost vidění se vštěpuje.
Jakou, dí on, máme s Bohem příbuznost? Zdali duše božská jest a nesmrtelná a částkou oné mysli královské?1) A jakož ona Boha vidí, můžeme-li také my toho dojíti, abychom myslí svou božství pojímali a odtud již blaženosti docházeli?
Ovšem, pravím.
Pochopují-li, otázal se, duše všech živočichů věci ty, čili jiná jest duše člověka, jiná koňova a jiná oslova?
Nikoli, odpovím, nýbrž tytéž jsou ve všech.
Tedy, vece, uvidí či druhdy viděli Boha také koně a oslové?
Nikoli, dím, nýbrž ani lidé obecní, leč jedině ten, kdo právě žije a spravedlností a jinou cností všelikou ozdoben jest.
Tudíž, vece, nezří Boha pro příbuznost, aniž proto, že mysl jest, nýbrž že mírná jest a spravedlivá?
Ovšem, dím, a protože má, čím Boha pochopovati.
Cože,  zdali kozy a ovce ubližují někomu?
Nikomu, odpovídám.
Tedy dle rozumování tvého i tato zvířata Boha viděti budou ?
Nikoli; nebo tělo jejich,   takovým jsouc,   závadou jim jestiť.
Kdyby řeči byla dosáhla zvířata ta, odtušil on, věz, lepším by ona právem tělu našemu lála; avšak toho nechejme nyní o své míře, a bud: tobě připuštěno, co pravíš. To ale mně pověz, zda duše, dokud v těle jest, Boha spatřuje, či když těla prázdna jest?
Dokavad v lidské podobě se nalézá, dím, může toho myslí dosáhnouti, nejvíce ale, když od těla se odloučila a sama s sebou obcuje, dostihuje dokoná, co zamilovala, pro věky veškery.2)
Zdaliž pamatuje to sobě, ve člověka vrátivši se?
Nezdá se mně, dím.
Což jí tedy prospívá, že viděla, aneb co má ten, jenž viděl, více nad toho, jenž neviděl, jestliže ani toho, že viděl totiž, v paměti nechová ?
Nevím odpověděti, pravil jsem.
A duše vidění takového nehodnými uznané, co ty trpí, řekl on?
1) Mysl královskou  připisuje Plato   ve Filebu Jupiterovi.    Smysl:   Zda duše lidská pochází z podstaty Boží ?
2) Patrno, žo tuto Justin po plaíonicku sobě počíná.

V těla nějaká zvířecí upoutány bývají, a to jest pokuta jejich.1)
Vědí tedy, že za tou příčinou v tělích takových jsou, a že něčím se provinily?
Nemyslím.
Tedy, jak viděti, žádného prospěchu z pokuty neberou, ba ani bych je pokutovánu býti nepravil, pokuty-li své citelný nejsou?
Ovšem ne.
Nespatřují tedy Boha duše, aniž do těl jiných stěhují se; vědělyť by zajisté, že takto bývají trestány, a obávaly by se na-potom i málem se prohřešiti.2) Že ale věděti mohou, že Bůh jest, a že spravedlnost a pobožnost jest něco výborného, v tom, dí, také já se snáším.
Dobře pravíš, dím.
5. Ničeho tedy o věcech těch nevědí filosofové ti, ani zajisté, co duše jest, vyložiti nemohouce.
Ovšem pak.
Aniž pak ji nesmrtelnou zváti sluší; nebo nesmrtelna-li jest, jest zajisté i nestvořena.
Nesmrtelnou a nestvořenou jest podle některých, jež Platoniky nazývají.     ,
Zdali pak i svět ten nestvořeným býti pravíš?
Jsou, jenž tak soudí; já ale s nimi se neshoduji.
Dobře činíš. Nebo jaký to rozum domnívati se, že těleso tak celistvé, tvrdé, skladné, proměnlivé, dne každého hynoucí a vznikající z nějaké příčiny nepovstalo? Svět-li cele stvořen jest, nutně také duše stvořeny jsou, a ovšem i nebýti mohou; jsou zajisté učiněny pro lidi a pro jiné živočichy, řekneš-li naprosto, že o sobě a nikoli s těly svými učiněny byly.
Tak se to právě zdá býti.
Nejsou tedy nesmrtelný?
Nejsou, jelikož i svět učiněným býti se nám projevil.
Avšak, pravím, že nikolivěk nezahynou duše; toť by právě pro lidi zlé s prospěchem bylo.3) Což tedy? Duše pobožných na místě lepším pobudou,   duše ale nespravedlivé a zlé  na horším,
') Tak Plato. Viz Phsedona a Timaa jeho.
2)	Takto i Ireneus (2, 33, 1.) a Tertullian (anim. 31.) proti stěhování se
duší doličují, že by duše, kdyby již před vtělením svým byly   bytovaly, ovšem
bytování toho povědomý a pamětlivy býti musely.
3)	Tak i Apolog. I, 18. Ale již dříve Theano Pytagorej, jak svědčí Clem.
Alex. v Strom., dí:  Byl by  zajisté život   hostinou  pro zlé,   kdyby   duše   ne
smrtelnou nebyla.

314

Justin Tryf. k. 6.    Tvůrce a tvorstvo.

Justin Tryf. k. 7. Proroci duchem božským mluvili.

315

čekajíce tehdy na čas soudu. Tak ony, Boha důstojnými jsouce shledány, již neumírají; tyto ale trest podnikají, dokud Bůh jim bytovati a trestánu býti dopustí.1)
Tedy-li to, co díš, stejné jest s tím, co Plato v Timaeu o světu naznačuje, řka, že ovšem porušitelen jest, jelikož učiněn jest, že ale pro vůli Boží nezajde, aniž osudu smrti podnikne? Toto-li se podobá i tobě říci o duši a vesměs o veškerenstvu?2) Nebo cokoli po Bohu jest aneb druhdy bude, to povahu má porušitelnou, a jest takové, že pominouti a nebýti může. Jediný Bůh nestvořen a neporušitelen, a proto Bůh jest; ostatní věci veškery, jenž po něm jsou, učiněny a porušitelný jsou. Za touže příčinou duše umírají a trestány bývají. Kdyby zajisté nebyly učiněnými, nepoklesaly by, aniž by pošetilostí oplývaly, aniž by choulostivěly a opět bujely; aniž by samoděk ve svině, hady a psy se stěhovaly; aniž by slušno bylo, aby k něčemu donucovaly se, nestvořeny-li jsou. Nebo bytost nestvořená nestvořené podobna a rovna jest a stejná, a ani mocí ani důstojenstvím jedna nad druhou nepředčí; protož mnoho bytostí neučiněných není. Nebo byť nějaký mezi nimi rozdíl byl, přece bys příčiny rozdílu toho vystíháním nedošel, nýbrž pomysl vždy po nekonečnosti vysílaje, naposled umdlen bys ustrnul na bytosti neučiněné, ji příčinou veškerenstva býti klada. Zdali pak, dím,3) věci ty byly tajný Platóna a Pythagora, mužů věhlasných, jenž nám jako zdí a hradbou filosofie se stali?4)
6. Nic mně, odvěce, není do Platóna ani do Pythagora, a vesměs do žádného, jenž věci ty drží. S pravdou zajisté takto jest, a to odtud poznáš.   Duše buď život jest, buď život má.   Kdyby životem
1)	Co se tuto dí, že duše tak dlouho   pokutovány  budou, dokavad Bůh
chtíti bude, aby byly a trest podnikaly, nesmí se bráti y ta stranu, jako by mysl
toho, jenž to mluví, pochybnost podjímala o věčnosti  muk pekelných (o nížto
Justin zřejmě se pronáší apol. 1, 8. 28. dialog. 130.), nýbrž tak mluví pro do-
líčení, že duše nebytují skrze sebe, nýbrž skrze Boba, od něhožto se jim i ne
smrtelnosti dostává.
2)	Co následuje, někteří již v ústa starcova kladou; jiní myslí, že teprve
doleji řeč přejímá.    Avšak  nejlépe Maron (i Otto) slova veškera až do konce
k. 5. kladou v ústa Justina, jenž tenkráte ještě po platonicku sobě vodí. Zdá-li
se, že poněkud od Platóna odstupuje,   nestvořenou   bytost  jednu  býti   klada,
ješto Plato i látku odvěčuou býti pravil: stává se to, že odvětuje látky, o světě
a věcech z látky pošlých mluvě.
3)	Slovce dím připojuje pro větší důraz a ukončení dovodu svého.
4) Srovnává se otázka tato s otázkou Justinovou nahoře, jížto se tázal, zda to, co stařec praví, s Platónovou naukou se shoduje. Z čehož viděti, že všecka řeč ta z úst Justinových plynula.

byla, věcem jiným by žíti propůjčovala, nevšak sobě, jakož i hnutí jinými věcmi více hýbá nežli sebou. Že však duše žije, nikdo upírati nebude. Žije-li však, nežije proto, že jest životem,1) nýbrž že se života přiúčastňuje. To pak, co se jiného přiúčastňuje, roz-dílno jest od toho, jehož se přiúčastňuje. Účastná života jest duše, poněvadž Bůh chce, aby žila; tak i druhdy účastnou nebude, Bůh-li chtíti bude, aby nežila; nemá zajisté duše života od sebe jako Bůh. Nýbrž jako člověk pořád nebytuje, aniž tělo pořád s duší spojeno jest, ale když spojení to rozloučiti se má, opouští duše tělo a člověka již není: tak také, kdyby již duše neměla bytovati, odstoupá od ní duch životný, a duše již nestává, nýbrž vrací se tam, odkud pošla.2)    (Eccl. 12, 7.)
7. Koho tedy, pravím, člověk za učitele užiti má, aneb odkud se mu spomůže, jestliže ani u těch pravdy není?
Byli před časem drahným mužové nad ty všecky, jenž za filosofy se pokládají, starší, blažení, spravedliví a bohomilí, jenž duchem božským mluvili a věci budoucí, které nyní se dějí, předpovídali ; slují proroky. Ti jediní pravdu věděli a lidem hlásali, nikoho se neobávajíce a neštítíce, ctižádostí podmaněni nejsouce, nýbrž to mluvíce toliko, co Duchem svatým naplněni slyšeli a viděli.   Spisův jejich dosavad stává,  a kdo je čte,   ten o počátcích,
0	konci a o všem, co filosofovi poznati náleží, s prospěchem dovídá
se, víru-li jim přidává. Nepřičiňovali důkazův k řečem svojim, anoť
byli nade všeliký důvod vznešení, hodnověrní svědkové pravdy; co
však se dalo a děje,   nutí výrokům jejich přisvědčovati.   Ač pak
1	pro zázraky, jež činili, hodni byli, aby se jim dala víra, poněvadž
i tvůrce veškerenstva  Boha  a  Otce  velebili i poslaného od něho
Krista, jenž Syn jeho jest, ohlašovali;   čehož liší proroci bludným
a nečistým   duchem  naplnění   ani   nečinili,   aniž činí,   nýbrž divy
jakési pro zděšení lidí opovažují se činiti, bludné duchy a démony
zvelebujíce.   Ty  ale   především pros,   aby   tobě   brány  světla se
1) Podobně Ireneus (11.34,4.) Duše sama životem není, avšak přiúčastňuje se života sobě Bohem uštědřeného. Vyvrací stařeček domněnku Platóna, jenž dokazuje duši nesmrtelnou býti, poněvadž prý, cokoli duše zahrne, všem život uděluje, a poněvadž sama sebou hýbajíc se, nikdy hýbati se nepřestane. (Viz Plat. Phsed. a Plisedr.) Stařeček naproti tomu dovodí, že duše od sebe ani se nepohybuje, ani od sebe nežije. Což cítě Justin, že stařeček proti Platónovi čelí, táže se v k. 7., koho by člověk za učitele vzíti měl, Platon-li a Pythagoras pravdy nepoznali.
2) Neučí jinému, leč že duše od sebe a mocí svou nežije, a života vlastního, svérodého nemá.

316

Justin Tryf. k. 8. Nauka Kristova; námitky Tryfonovy.

Justin Tryf. k. 9. 10. Křesťanství a zákon Mojžíšův.

317

otevřely,   nebo  věcí  těch  postínati  a  chápati   nemohou   všickni, nýbrž jenom ten,   komu Bůh a Kristus jeho je pochopiti udělí. 1)
8. Ty a jiné věci mnohé člověk ten odmluviv, jež nyní vyčítati nemístno, odešel přikázav, abych o nich rozjímával; a již jsem ho nespatřil. Mně tudíž v duši oheň vzňal se a láska mne pojala ku prorokům a mužům těm, jenž Kristovi přátelé jsou; a přemítaje u sebe řeči jeho, tu jediné bezpečnou a prospěšnou filosofii býti jsem shledal. Takto a proto stal jsem se filosofem.2) Přál bych ale, aby všickni lidé ve stejné se mnou úsilí se vydali a nauky Spasitelovy neminuli. Máť ona do sebe jakousi velebnou hrůzu a příhodná jest k napravení těch, jenž od pravé se ušinuli stezky; těm ale, jenž o ní rozjímají, přerozkošným jest odpočinutím. Jsi-li tedy sebe pilen, stojíš-li o spásu svoji a v Boha-Ii se důvěřuješ, lze bude tobě, aby, an od věci té nejsi,3) Krista Božího poznav a zasvěcen byv,4) blahoslavenství dosáhl.
Když jsem to, nejmilejší,5) byl pověděl, zasmáli se druhové Tryfonovi; sám pak on pousmáv se: Některé věci tvoje, dí, schvaluji a tvému o věci božské horlení se obdivuji; avšak lépe tobě bylo filosofovati ještě v Platónově aneb filosofa jiného nauce a cvičiti se ve stálosti, zdrželivosti a mírnosti, než lichými se řečmi klamati a k lidem nehodným se přivinovati. Kdybysi zajisté při onom spůsobu filosofie zůstal a bez úhony žil, naděje osudu lepšího by se tobě zanechávala; jestliže však Boha opustíš a v lidi naději položíš, jaká ti spása ostane ? Chceš-li tedy i mne poslechnouti (nebo již za přítele tebe pokládám), nejdříve se obřež, potom, jak přikázáno, zachovávej sobotu a svátky a novoměsíce Boží, a slovem cokoli v Zákoně psáno, všecko vykonávej a pak snad milosrdenství u Boha dojdeš. Kristus ale, byť i se byl narodil a někde byl, neznámý jest, ano sám ani sebe nezná, aniž mocí nějakou vládne, až Eliáš  přišed pomaže ho,  a  všem jej ohlásí.   Vy však pověst da-
1)	Filon (cherub. 9.) k vyrozumění Písmům potřebno býti klade osvícení
Boží a sv. Justin doleji (k. 58.) praví,   že  člověk jen  za  milostí Boží Písmo
svaté pochopovati může.
2) Podobně i Tatian (or. 29.) a Theofil Antioch. (ad Autol. I. 14.) čtením kněh starozákonních, zvláště prorockých, na víru křesťanskou se obrátili.
3)	Slova ta dobře slyšeti   o Tryfonovi,   jenž  o Kristu   v prorocích tolik
se dočítaje, od věcí ku Kristovi příležitých býti nemohl.
4)	totiž skrze křest,  jímžto již   člověk  ku všeliké dokonalosti dospívati
se zavázal.
5) Marku Pompejí, kterémužto- spis ten připsán.

remnou ujavše, Krista jakéhosi tvoříte sobě a pro něho nyní neroz-vážlivě hynete.
9.	Odpusť, dím, a promiň se tobě, člověče, toto; neb nevíš, co
mluvíš,   nýbrž   učitelům Písmu   nerozumějícím nasvědčuje   a jako
hádaje, mluvíš, co se tobě namane.    Kéž přijmeš důkaz o tom, že
nikoli zavedeni nejsme, a že Toho  vyznávati  nepřestaneme, 1) byť
se   na nás  lidé   hanami  potrhovali,  byť i “nejhroznější  nutil nás
odříci se ho ukrutník. Setrváš-li, provedu, že jsme marným bajkám,
řečem bezdůvodným  neuvěřili,  nýbrž  řečem,  jenž Ducha svatého
plny  jsou,  mocí oplývají  a milostí  prokvétají.    Zasmáli  se  opět
druhové  jeho  a neslušně  vzkřikli.    Já  ale povstav,   odejíti jsem
hodlal; leč on za oděv mne ujav, pravil, že nepropustí mne dříve,
až vykonám, co jsem slíbil.    Nechať  tedy,  dím, nepovykují sstou-
penci tvoji a neprostopáší  tak, ale  ať, chtějí-li, v tichosti  poslou-
chají;  pakli  jim ale zaměstnání důležitější vadí,  nechať odejdou.
My však poodšedše dále a tam sobě odpočinuvše, v řeči své pokra-
čujme.    Vidělo  se  i Tryfonovi, bychom tak učinili; i pokynuvše
sobě, šli  jsme  v prostřed   síně  v závodišti;   dva z  druhův jeho
řehtajíce se a snažení našemu se posmívajíce, pryč se odebrali.  Když
jsme přibyli na ono místo, kdež se stran obou lomy kamenné jsou:
Tryfonovi sstoupencové na straně druhé přisednuvše, hovořili jsou,
an někdo z nich rozprávku o válce v Judsku vedené učinil.
10.	Když domluvili, já opět jsem takto k nim počal: Není-li
jiného, přátelé, co na nás haníte, leč to, že podle zákona nežijeme,
na těle jak předkové vaši se neobřezujeme, aniž jak vy sobotujeme?
Čili také život náš a mravové naši u vás  nařčeni jsou?   To pak
chci  říci,  zdaliž  i vy  o  nás  věříte,  že člověčiny  požíváme a po
hostině svíce zhasivše, v neřestech bezbožných válíme se, čili z toho
toliko nás  odsuzujete,  že k takovéto nauce se přivinujeme, a ne
pravé, jak vám se zdá, domněnce víru přidáváme?
Tohleto jest, čemu se divíme, odvěce Tryfon; co ale mnozí povídají, to víry nehodno jest, anoť jest příliš odchodno od povahy lidské. Ale i ta přikázaní vaše v tom, jak mu říkáte, evangeliu nalézající se tak podivná a velká jsou, že domýšleti se jest, že jich nikdo zachovávati nemůže; já zajisté přečísti je jsem se vynasnažil. Nad to nejvíce divíme se, že vy pobožností se honosíce a nad jiné předčíti se domnívajíce, v ničem od pohanův se nerozdělujete a v životě svém od nich se neodchylujete; svátkův a soboty nezachovávajíce, obřízky nemajíce a nad to ještě ve člověka ukřižo-
1) Srov. list Církve Smyrn. o umučení sv. Polykarpa k. 17.

318

Justin Tryf. k. 11. Zákona Nového vznešenost.

Justin Tryf. k. 12. 13. Zákonem Novým Starý zrušen.

319

vance naděje svoje skládajíce, přece doufáte od Boha dobra nějakého dosáhnouti, ač přikázaní jeho nevykonávajíce. Čili jsi nečetl, že vyhlazena bude z rodu svého duše ta, která dne osmého nebude obřezána? (Gen. 17, 14.) To podobně přikázáno jest o cizincích a zakoupencích. Tím zákonem vy zbůhdarma opovrhujíce, také o ostatek 1) nedbáte a nás přesvědčiti usilujete, že Boha znáte, ač ničeho nekonáte, co bohabojní konají. Můžeš-li něco na to odpověděti a dokázati, jakým spůsobem vy něčeho se nadějete, ač zákona nezachovávajíce, o tom my od tebe s radostí vyslyšíme, jakož i u věcech jiných narovnávati budeme.
11. Nebude nikdy Boha jiného, Tryfone, aniž od věkův jiného stávalo (tak já k němu dím) kromě toho, jenž veškerost tu stvořil a spořádal. Aniž za to máme, že jiný jest váš a jiný Bůh náš, nýbrž tentýž, jenž otce vaše z Egypta rukou mocnou a ramenem vyzdviženým vyvedl; aniž my v jiného doufáme (ješto jiného není), nýbrž v téhož, v jehož i vy, Boha totiž Abrahamova, Izákova a Jakobova. Doufáme však, ne skrze Mojžíše ani skrze zákon; takto bychom tolikéž činili co vy. Již pak ale četl jsem, Tryfone, že přijde Zákon Nový a úmluva nade vše pevnější, kteroužto nyní mají zachovávati veškeři lidé, jenž dědictví Božího dojíti hodlají.-Zákon zajisté na Horebě vydaný již starý a pro vás toliko jest, tento ale pro všecky naprosto jest; zákon ale postavený proti zákonu vyzdvihuje předešlý 2) a úmluva pozdější podobně té, jenž dříve byla, konec činí. Věčným a posledním zákonem dán jest nám Kristus, on i úmluvou věrnou, po nížto již jiného zákona ani nařízení ani příkazu nebude. Čili jsi nečetl, co dí Isaiáš (51,4. 5.)? 3) “Slyšte mne, slyšte mne, lide můj a králové, poslouchejte; zákon vyjde ode mne a soud můj za světlo národům. Blíží se záhy spravedlivost má, vyjde spasení mé a v rameno moje národové doufati budou." A skrze Jeremiáše o téže úmluvě nové takto praví (31, 31. 32.): “Aj, dnové jdou, dí Hospodin, a ustanovím domu Israelovu a domu Judovu úmluvu novou, ne takovou, jižto jsem   učinil s otci  jejich v den,  ve který jsem je ujal za ruku
1) totiž o to, k čemu se člověk přijetím obřízky zavazuje.
2) Nepřiúčastíňuje se tuto Justin bludů heretiků těch, jenž Zákon Nový proti Starému Zákonu stavěli jako pravdu proti bludu, rozdílného každému z nich boha připisujíce, nýbrž klade Zákon Nový proti Starému jako tělo proti stínu a jako věc věčnou proti počasné.
3) Justin, zdá se, měl za to, žena tomto místě prorok zákonem, soudem, spravedlivostí a spasením Krista jmenuje; jakož i Clem. Alex. (Strom. I. ku konci) praví, že Mojžíš Hospodina úmluvou a Petr Krista zákonem nazývá.

jejich, abych je vyvedl ze země Egyptské." Ješto tedy Bůh hlásal, že úmluva nová ustanovena bude a sice za světlo národům, a ješto vidíme a přesvědčeni jsme, že skrze jméno téhož ukřižovaného Jesu Krista od model a od jiné nepravosti lidé k Bohu se obracují, a ve vyznávání svém a v pobožnosti svojí až do smrti setrvávají: tu již i ze skutkův i z divů následujících všem lidem možno vyrozuměti, že on jest Zákon Nový, nová úmluva a čáka těch, jenžto z národů veškerých od Boha věcí dobrých očekávají. Nebo pravým duchovním rodem Israelskym a Judovým, a rodem Jakoba, Izáka a Abrahama, jehožto Bůh za neobřízky pro víru pochválil, jemuž požehnal a jehož otcem národů mnohých nazval, my jsme, kteří tímže ukřižovaným Kristem ku Bohu jsme přistoupili, jakož i postupem řeči od nás dokázáno bude.
12.	Pravil a pronesl jsem také, že i jinde Isaiáš volá (55, 3.):
“Slyšte slova má a žíti bude  duše vaše a ustanovím  vám úmluvu
pověčnou,  svatiny Davidovy  věčné.    Aj, za  svědka národům jsem
ho dal. Národové, jenž neznají tebe, vzývati tebe budou, lidé, jenž
nevědí o tobě,  k tobě utekou se, pro Boha tvého svatého Israel-
ského,   poněvadž   oslavil  tebe."    Zákon   tentýž   vy  zneuctili  jste
a novou úmluvu jeho za nic jste položili; a ani teď jí nepřijímáte
a zlého dočinivše se, na pokání se nedáváte. “Ještě zajisté uši vaše
zatvořeny,  a oči vaše  oslepeny jsou a srdce vaše zatvrdlé jest."
(Is. 6, 10.)  Volá Jeremiáš, avšak vy ani takto neposloucháte, pří-
tomen jest zákonodárce, a nevidíte; chudým zvěstuje se evangelium,
slepí vidí (Mat. 11, 1.), a nerozumíte.    Druhé  již obřízky potřeba
jest a vy tělem se vychloubáte. (Filipp. 3, 3.)    Zákon Nový žádá,
abyste pořade sobotovali; vy ale za den jeden prázníce, pobožnými
se býti domníváte, nerozumějíce, proč vám to veleno bylo; a když
chléb  přesný jíte, pravíte, že jste vůli Boží  vyplnili.    Ne  v těch
věcech zalibuje sobě Hospodin Bůh náš.   Jest-li mezi vámi křivo
přísežník neb zloděj, odstup od toho; smilník-li, dej se na pokání
a tak  sobotoval  rozkošnou  a pravou  sobotu  Boží  (Is.   58,  13.);
nemá-li někdo čistých rukou, umyj se a cist bude.
13.	Neposlal vás zajisté Isaiáš (1,16.) do koupele, abyste tam
vraždu a hříchy jiné obmyli, k jichžto očištění veškerá voda mořská
nestačí,   nýbrž,  jak  patrno, tenkráte již o lázni spasitelné kázal,
jenž jest pro kající, kteří již krví kozlů a ovcí, a popelem jalovice
aneb  obětmi  běli  se neočišťují,  nýbrž  vírou skrze krev Kristovu
a smrt jeho, jenž za touže příčinou umřel, jako dí Isaiáš (52, 10.),
takto řka:    “Vyjeví Hospodin rámě svaté své přede všemi národy,
a uzří všickni národové a končiny země spasení, jenž od Boha jest.

320

Justin Tryf. k. 13.    Proroctví o Kristu.

Justin Tryf. 14.   O Novém Zákoně.

321

Odstupte, odstupte, odstupte, vyjděte odtud a nečistého nedotkněte se, vyjděte z prostředku jeho, oddělte se vy, jenž nosíte nádobí Hospodinovo, nebo ne ve hluku chodíte; předcházeti zajisté bude Hospodin před obličejem vaším a shromáždí vás Hospodin Bůh Israelský. Aj, porozumí sluha můj, a povýšen a velmi oslaven bude. Jakož mnozí užasnou se nad tebou: tak zohaví se od lidí tvářnost a sláva tvá, tak diviti se budou národové mnozí nad ním a králové stoulí ústa svá; nebo ti, kterým nezvěstováno o něm, uvidí, a kteří neslyšeli, ti porozumějí." (53, 1.) : “Hospodine, kdož uvěřil slyšení našemu a rámě Hospodinovo komu zjeveno jest? Ohlašovali jsme před ním; jako maličký, jak kořen v zemi žíznivé. Nemá podoby ani slávy, a viděli jsme ho a neměl podoby ani krásy, nýbrž podoba jeho byla nevzácna a mdlá před syny lidskými. Člověk v ranách postavený a znající nésti neduhy, že odvrácen byl obličej jeho, potupen a znevážen. Onto nese hříchy naše a pro nás ubolévá, a my jsme drželi ho býti v trudu, v ráně a trýzni. On pak raněn jest pro hříchy naše, oslaben pro nepravosti naše. Kázeň pokoje našeho na něm, zsinalostí jeho jsme ozdravěli. Všickni jako ovce zbloudili jsme, člověk na cestě svojí zabloudil. A Hospodin vydal ho pro hříchy naše a on pro trápení neotvírá úst svojich. Jak ovce zaveden byl k zabití a jako beránek přede stříhajícím němý: tak neotvírá úst svých. V ponížení jeho soud jeho odňat jest. Rod jeho kdo vypraví? Odjímá se od země život jeho; od nepravostí lidu mého přichodí na smrt. A dám bezbožné za pohřeb jeho a bohatce za smrt jeho, poněvadž nepravosti neučinil a lešti nenalezlo se v ústech jeho. A Hospodin chce od rány očistiti ho. Vydán-li bude pro hřích, uvidí duše vaše símě dlouhověké. A hodlá Hospodin vynítí duši jeho z trudu, ukázati jemu světlo, vzdělati ho rozumem, ospravedlniti spravedlivého mnohým dobře sloužícího. A hříchy naše on ponese. Proto mnohých dostane a kořisti silákův rozdělí, protože vydána jest na smrt duše jeho. Mezi nepravými počten jest a sám hříchy mnohých nesl a pro nepravosti jich vydán jest." (54, 1.): “Plesej, neplodná, která nerodíš, prokřikuj a volej nevojetnice, nebo dítek opuštěné bude více, nežli té, kteráž má muže. Nebo pravil Hospodin: Rozšiř prostor chýže své a stanuv svojich, rozbij je, neoštídej se, prodluž provazy své a kolíky své utvrď. Na levo i na právo rozprostraň se; a símě tvé bude děditi národy a města zpustlá obývati budeš. Neboj se, že zahanbeno tebe, aniž zapyřuj se, že uláno tobě. Nebo hanbu věčně zapomeneš a na potupu vdovství svého se neupamatuješ. Hospodin učinil sobě jméno  a vysvoboditel tvůj,  sám Bůh Israelský,  po zemi veškeré

vzýván   bude.   Jako   ženu   opuštěnou a malomyslnou  povolal  tě Hospodin, jako ženu od mládí nenáviděnou."
14. My jsme obmytím pokání a poznání Božího 1) pro hříchy lidí Božích ustanoveným uvěřili, 2) jak dí Isaiáš, a osvědčujeme, že předpověděným od něho obmytím, jenž jediné může očistiti kajicníky, jest tato voda života (Jer. 2,13.); cisterny ale, jež vy jste vykopali sobě, děravý jsou a vám zhola neprospěšny. Nebo jaký užitek má ono obmytí, jenž pleť toliko a tělo ušlechťuje ? Obmyjte duši ode hněvu a lakomství, od závisti, od nenávisti; a aj, tělo čisto jest. To zajisté značí přesnice, abyste nevykonávali starých skutkův kvasu zlého. (I. Kor. 5, 8.) Vy však věcem všem tělesně vyrozumíváte a za pobožnost kladete, když to vykonávajíce, na duši plni jste klamu a zhola všeliké nepravosti. Protož i velel Bůh, abyste po sedmi dnech přesničných kvas sobě nový zadělali;3) to pak jest, abyste skutky nové vykonávali, starých pak a zlých nenásledovali. A aby zřejmo bylo, že věcí těchto od vás žádá nový zákonodárce, proto slova shora pověděná opět uvedu spolu s jinými tam vypuštěnými. Takto pak od Isaiáše pronesena byla (55, 3—13.): “Poslyšte mne a žíti bude duše vaše a učiním s vámi smlouvu věčnou, svatiny Davidovy věrné.4) Aj, dal jsem ho za svědectví národům, za vůdce a velitele pronárodům. Národové, jenž neznají tebe, vzývati tebe budou, a lidé, jenž nevědí o tobě, k tobě utekou se pro Boha tvého, svatého Israelského, že oslavil tebe. Hledejte Boha a nalézajíce vzývejte ho, když přiblíží se k vám. Opusť bezbožník cesty své a muž nešlechetník rady své, a obrať se k Hospodinu a dojde milosrdenství, nebo hojně odpustí hříchy vaše. Nejsou zajisté rady mé jak rady vaše, aniž cesty mé jak cesty vaše; nýbrž jak vzdálena jsou nebesa od země, tak vzdálena jest cesta moje od cesty vaší a myšlení vaše od mysli mojí. Nebo jako když sstoupí déšť nebo sníh s nebe a nevrátí se, až napojí zemi, oplodí a zúrodní ji,  a dá símě rozsívajícímu a chléb ku pokrmu: tak bude slovo
1) Křest sluje obmytím pokání, že lidé dospělí, jenž pokřtěni býti měli, ze života svého se káli, nyní novým životem svatým žíti majíce; sluje křest obmytím poznání Božího, poněvadž neiniciováno křtu leč tím, jenž Boha a víru svatou jeho byli poznali a poněvadž křtěnci dosažením v té svátosti odpuštění hříchův Božího milosrdenství osobně poznali a zakusili.
2) t. j. víru přijali.
3) přikázav Bůh, aby Židé po sedm duí kvasu veškerého prázdni byli, ovšem i tomu chtěl, aby po dnech dotčených kvasu nového požívali.
4) svatiny, t. j. svaté věci, svaté přípovědi Davidovi o příštím Messiáši učiněné věrně vyplním.

322

.Justin Tryf. k. 15.    O postu pravém.

Justin Tryf. k. 16.   O pravé obřízce.

323

moje, jenž vyjde z úst mojich; nevrátí se, až vykoná všecko, což jsem umínil, a provedu velení svoje. V radosti zajisté vyjdete 1) a u veselí vyučeni budete; 2) nebo hory a pahrbkové poskakovati budou, očekávajíce vás a veškera dřeva polní tleskati budou větvemi a místo chrastiny vzejde cypres, a místo kopřivy vzejde myrt. A bude Hospodin za jméno a za znamení věčné a nevypadne." 3) Z těch a z podobných řečí prorockých, dím, Tryfone, jedny o prvním Kristově příchodu se praví, na kterémž, jak předpověděno, neslavným, neúhledným a smrtelným ukázati se mol; jiné však slují o druhém příští jeho, když ve slávě a na oblacích přibude, a uvidí lid váš a pozná v koho bodli, jak Ozeáš 4), jeden ze dvanácti proroků, a Daniel (7, 13.) předpověděli.
15. Pravým tedy postem Božím postiti se učte, jak Isaiáš praví, abyste se Bohu zalíbili. Takto ale volá Isaiáš (58, 1—11.): “Volej silně a neoštídej se, jako trouba pozdvihni hlasu svého a oznam rodu mému přestupky jejich, a domu Jakobovu nepravosti jejich. Den ode dne hledají mne a cesty mé znáti želají jako lid, jenž spravedlivost činil a soudu Božího neopustil. Žádají nyní na mně soudu spravedlivého a k Bohu přiblížiti se želají, řkouce: Proč jsme se postili a nepatřil jsi, pokořili jsme duší svojich a nepoznal jsi? Ve dnech postů svojich zajisté provodíte vůli svou a všechny podrobence své ubíjíte. Aj, k soudům a k svárům postíte se a nízkého pěstmi tepete. Nač se mně postíte jako dnes, aby v křiku slyšán byl hlas váš ?5) Ne takového postu vyvolil jsem já, aby člověk za dne trápil duši svou; a bys i skroutil šiji svou jak obruč a houní a popelem sobě podestlal, ani takto nebudete jmenovati postu a dne Hospodinu příjemným. Nevyvolil jsem já postu takového, dí Hospodin; ale rozvaž všechen svazek nepravosti, rozřeš snopky násilných smluv, propusť potřené na svobodu a všeliký úpis nespravedlivý roztrhej. Lámej lačnému chléb svůj a nuzné bezdomé uveď do domu svého; uvidíš-li nahého, přioděj ho a domácími semene svého nepohrdej. Tehdá vynikne ranní světlo tvé a roucha tvá rychle vzejdou, 6) a předcházeti tebe
1) ze zajetí.
2) Lépe čísti diachthésethe provozeni budete.
3) Bňh ua věky se oslaví.
4) Omylem slova Zachariášova (12, 10.) připisuje Ozeáši.
5) jako by řekl: pro křik sváru vašich nevzchodí hlas váš do nebes a ovšem uslyšán býti nemůže. Jinak poněkud čte text Hebr.
6) Slyš tato slova o vzkříšení z mrtvých; tak zajisté dotčené místo Písma četli a vykládali Barnabáš (ep. k. 3.), Tertullian (resurr. 27.) a jiní. Text LXX čte: zdraví tvé rychle vzejde, což lépc přiléhá k spojitosti a textu Hebr.

bude spravedlnost tvá a sláva Boží obejme tebe. Tedy volati budeš, a Bůh vyslyší tebe; au ještě mluviti budeš, řekne: Aj, teti jsem. Odejmeš-li od sebe provázek a vztahování rukou 1) a slovo reptavé, a dáš-li z té duše lačnému chleba svého a nasytíš-li duši utrápenou: tedy vzejde ve tmách světlo tvé, a tmy tvé jako poledne, a Bůh tvůj napořád s tebou bude a nasytí tebe, jak želá duše tvá, a kosti tvé ztuční a budou jako zahrada opojná, a jak žídlo vody anebo země, jíž nevychodí voda." Obřežtež tedy neobřízku srdce svého, jakož výrokové Boží všemi slovy těmito toho žádají.
16. A skrze Mojžíše sám Bůh takto volá, řka (Deut. 10, 17.): “Obřežte tvrdost srdce svého a šije své nezatvrzujte více. Nebo Hospodin Bůh váš a pán pánů, Bůh velký a silný a hrozný, který neobdivuje se osobě aniž přijímá daru." A v Levitiku (26, 40.): “Poněvadž přestoupili a mnou pohrdli a chodili přede mnou nepřímě, i já chodil jsem s nimi nepřímě a zahubím je v zemi nepřátel jejich. Tehdy zahanbí se neobřezané srdce jejich." Nebo ta od Abrahama pošlá obřízka tělesná na znamení dána byla, abyste od národů jiných a od nás odděleni byli, abyste sami utrpěli, co nyní právem trpíte, a aby zapustiv krajiny vaše a města vaše ohněm vyhořela a požitky před očima vašima ztrávili cizozemci (Is. 1, 7.), a nikdo aby z vás nevstupoval do Jerusalema. 2) Nebo se ničím jiným od lidí jiných nerozeznáváte leč svou na těle obřízkou. 3) Zajisté nikdo z vás, myslím, neosmělí se říci, že Bůh nepředvídal a nepředvídá věcí budoucích, a že každému nepřipravuje osudu zaslouženého.   Těch věcí se vám tedy dobře a sprave-
1) t. j. utiskovati-li bližního a jemu posmívati se nebudeš.
2) Hadrian, jak již o tom zmínil se Justin (Apol. I. 47.), Židům zákonem zhola zakázal, aby ku podkrají Jerusalémskému nikdy nepřibývali. Zákazu toho přepilně šetřeno v prvních po Hadrianovi časích, a Židům se nepřálo, aby co poutníci svatou zemi pozdraviti (Tertullian apol. 16.), ba sotva zdaleka půdu vlastenskou spatřiti mohli. (Eusehius hist. 4, 6.) Později odstoupeno od přísnosti té a nejprve jednou za rok podkrají Jerusalémské navštěvovati se jim dovolovalo, jak o tom svědčí Gregor. Naz. or. 12., Hier. in Sof. 1., až pak již za Jeronýma se v kraji tom osazovati počali. Vypravuje zajisté sv. Jeroným v listu ku Pamach. a Oceán., že nabyl v Betlémě Žida co učitele, jenž souvěrcův se obávaje, k němu v noci přicházel.
3) Bludaři na Boha Izraelského sčítali nevědomost a slabost, poněvadž dopustil, že Jerusalem byl vyvrácen a Zákon celý Židům v záhubu se obrátil. Justin ale v tom zvláštní prozřetelnost Boží spatřuje, že obřízka, jenž jediná z ustanovení starozákonních obřadních mimo Jerusalem zachovávati se mohla, dána jim byvši pro rozeznání jich od cizozemců, jim právě přístup do města toho zamezovala. Podobně mluví i Tertullian (adv. Jud. c. 3.).

324

Justin Tryf. k. 17.   Zatvrzelost židův.
dlivě dostalo. Usmrtili jste zajisté spravedlivého a před ním proroky jeho, a nyní ty, jenž v něho doufají. A tím, jenž ho poslal, všemocníkem a tvůrcem veškerenstva pohrdáte a jeho, seč jste, zneuctíváte, proklínajíce ve sborech svých ty, jenž v Krista věří. l) Nemáte zajisté moci po nás sahati příčinou těch, jenž nyní vládnou. Kdykoli jste ji však měli, to jste činívali. 2) Protož také Bůh k vám skrze Isaiáše volá (57, 1—4.): “Vizte, kterak zahynul spravedlivý, a nikdo nerozvažuje toho; nebo přede zlostí vychvácen bývá spravedlivý. V pokoji bude pohřeb jeho, vyňat jest z prostředku. Vy ale přistupte sem, synové nešlechetní, símě cizoložníků a synové smilnice. Nad kým utěšili jste se, na koho jste rozdírali ústa a na koho jste jazyk vyplazovali?"
17. Jiní národové takového proti nám a proti Kristovi bezpráví se nedopustili, jakého vy, jenžto jste i původcové zlého národův proti spravedlivému a proti nám, jeho stoupencům, předsudku. "Ukřižovavše zajisté jeho, jenž sám bezúhonným a spravedlivým člověkem jest, jehožto zsinalostmi uzdravení (Is. 53.) dostává se přistupujícím skrze něho k Otci, ač vědouce, že z mrtvých vstal a na nebesa vstoupil, jak i proroctví předzvěstovala: přece netoliko jste nečinili pokání ze zlých skutků svých, nýbrž jste i zvláštní muže z Jerusalema do veškeré země vyslali, pravíce, že povstalo bezbožné odštěpenství křesťanů, a roztrušujíce o nás, co proti nám od těch všech, jenž neznají nás, se povídá.3) A takto nejenom vlastní nespravedlnosti své původové jste, nýbrž naprosto všecky jiné lidi na to bezpráví jste přivedli. A právě volá Isaiáš (52, 5. nn.): “Pro vás urouháno bývá jménu mému v národech." A opět jinde (3, 9.): “Běda duši jejich, že radu zlou uradili proti sobě, řkouce: Svažme spravedlivého, poněvadž neprospěšen nám jest.
1) I na jiných místech (níže k. 47. kk. 96.. 108., 117., 137.) totéž vytýká sv. Justin Židům, jakož i sv. Epifan (hrer. I. 29. 9.) a Jeroným (in Is. 52, 5.) svědčí, že třikráte za den to činí Židé. Aniž pak od toho křesťanův proklínání upustili Židé za dnův našich, jakž Buxtorf doličuje (synag. jud. Basil. 1712. p. 416., 422., 461., 476., 557.)
2)	Sr. níže k. 110., 133. Apol. I.  31. 36.
3)	Dotýká zbrodní sčítaných na křesťany, thyestických hostin, vespolných
smíšení atd. (Viz doleji k. 108. 117.) Že pohané o křesťanech tak zle zamyslili,
příčinou   bylo Židů  jich  pomlouvání a jim  na  cti   utrhání.   Proto  Tertullian
(ad nat. I. 14.) národ židovský nazývá semeništěm potupy křesťanského lidu. O tom,
že po celém světě rozeslali, aby rozšiřování křesťanství zamezili, v pověst nej
horší i Krista Pána i křesťany obláčovše, tytýž i druzí církevní spisatelé zmiňují
se,  ua př. Eusebius (iu Is. 18, 1.)

325
Justin Tryf. k. 18.   Nezávaznost obřadů Star. Z.
Tudíž ovoce skutkův svojich požívají. Běda bezbožnému, věci zlé podle skutkův jeho dostanou se jemu." A opět jinde (5, 18.): “Běda těm, jenž táhnou hříchy své jako provazem dlouhým a nepravosti jako řemenem ode jha jalovice,]) říkajíce: Přibliž se pospěch jeho a přibuď rada 2) svatého Israelského, abychom poznali. Běda, kdo říkají dobrému zlé a zlému dobré, jenž pokládají světlo za tmu a tmu za světlo a kladou hořké za sladké, a sladké za hořké." Vy usilovali jste, proti jedinému neúhonnému a spravedlivému světlu od Boha lidem poslanému3) věci trpké, mrákotné a nepravé po vší zemi roztrušovati. 4) Nepříležito vám zajisté býti se vidělo, když volal u vás: “Dům můj dům modlitby jest; vy pak jste ho učinili pelechem lotrovským." (Mat. 21, 13. Luc. 19, 46.) A stoly penězoměnců ve chrámě zpřevracel a volal: “Běda vám, zákonníci a fari-seové, pokrytci, jenž desátek dáváte z máty a routy, na lásku však Boží a na soud nehledíte. Hrobové obílení, vně krásnými se býti podobajíce, vnitř ale oplývajíce kostmi umrlčími." (Mat. 23, 23. 27. Luc. 11, 42.) A k zákonníkům (Luc. 11, 52.): “Běda vám, zákonníci! Klíče máte a sami nevcházíte a vcházejícím bráníte. Vůdcové slepí." (Mat. 23, 16. 24.)
18.	Poněvadž jsi zajisté četl, Tryfone, jako jsi byl sám vyznal,
věci, jimžto Spasitel náš onen vyučoval, nemyslím, že jsem nemístně
učinil, krátkých také výrokův jeho s prorockými podotknuv. Umyjte
se tedy  a  již  čisti buďte  a  odejměte  nepravosti  od  duší svých,
jakož i vám tím obmytím obmýti se a pravou obřízkou obřezati se
velí Bůh.    My bychom zajisté  také  tělesnou obřízku  tu a soboty
a svátky veškery naprosto  zachovávali,  kdybychom  nevěděli, pro
jakou příčinu vám to  přikázáno,  pro nepravosti  totiž  vaše a pro
tvrdost  srdce  vašeho.    Nebo  ješto   všecka  příkoří   od  lidí a od
démonů zlých nám stropená snášíme, tak že i v mukách nevyslovi-
telných, ve smrti a odpravách se o milosrdenství pro ty modlíme,
jenž tak krutě s námi nakládají, v nejmenším pokuty jim neželajíce,
jakož nový zákonodárce velel nám: kterak bychom věcí zhola beze-
škodných, obřízky totiž  tělesné a  sobot a svátků,  nezachovávali,
Tryfone?
19.	Proto my právě na rozpacích trváme, že vy taková příkoří
1)	kteří všelikým úsilím v bezpráví a nešlechetnosti se vydávají.
2) uložená pokuta.
3)	Světlem rozuměj i víru křesťanskou i Krista Pána. (Jo. 1,9.8,12.12,46.)
4)	Srov. shora (pozn. 3. před. str.)

326

Justin Tryf. k. 10. Nepotřebnost obřízky.

Justin Tryf. k. 20. 21. Obřadní předpisy St. Z.

327

snášejíce,  věcí   jiných,   o  nichžto  nyní  na   sporu   jsme,   nezachováváte. 1)
Není obřízky té všem potřebí, než toliko vám, abyste, jak jsem pověděl, utrpěli to, co nyní za svou vinou trpíte. Aniž také oné koupele cisternové neužitečné přijímáme; nebo ničím ona proti křtu života není. Protož i volá Bůh,2) že jste Jej, “pramen živý, opustili a vykopali sobě cisterny děravé, jenž nemohou chovati vody." Vy obřezaní na těle potřebujete obřízky naší, my však majíce tuto, oné zhola nepotřebujeme. Nebo kdyby, jak se vám vidí, potřebná byla, nebyl by Bůh Adama stvořil neobřezána,3) aniž by byl pohlédl na dary Ábelovy, jenž v neobřízce těla oběti obětoval; aniž by sobě byl zalíbil v Enochovi neobřezaném, jenž nebyl nalezen, poněvadž ho přenesl Bůh. 4) Loth neobřezaný ze Sodomy vysvobozen, ješto ho andělově onino a Hospodin provázeli.5) Noe, počátek pokolení nového, spolu se syny neobřezán do korábu vstoupil. Neobřezaným byl kněz Nejvyššího Melchisedek, jemuž i desátky dal Abraham první obřízku těla přijavší, i vzal od něho požehnání, o němž Bůh, že ho podle řádu věčného knězem ustanoví, skrze Davida oznámil. (Ps. 109, 4.) Vám jediným potřebná byla obřízka ta, aby již národ nebyl národem a lid nebyl lidem, jako i Ozeáš, jeden ze dvanácti proroků, praví. (1, 9.) Všickni zajisté dotčení spravedlivci, ač nesobotovavše, Bohu se líbili a po nich Abraham a potomkové jeho všickni až do Mojžíše, za něhožto nešlechetným a nevděčným k Bohu se prokázal lid váš na poušti, tele sobě uliv. Proto Balí schýliv se k lidu tomu, oběti jakoby jménu svému přinášeti také velel, abyste modlám se neklaněli;6) čehož ale jste nezachovali, nýbrž i děti své démonům 7) jste obětovali. I sobotovati kázal vám, abyste pamatovali na Boha, což i výrok ten jeho ohlašuje, řka (Ez. 20, 12.): “Abyste poznali mne býti Bohem, jenž jsem vás vykoupil."

20.	Ale i od některých pokrmů zdržovati se přikázal   vám,
abyste i v jídle i v pití Boha před očima měli, 1) jsouce přenáchylni
a přesnadni ku povrhání poznáním jeho, jakož clí i Mojžíš  (Ex.
32, 6.): “Jedl lid a pil a vstal, aby hrál." A opět (Deut. 32, 15.):
“Jedl Jakob a nasycen jest a  ztučněl  a zpíčil  se  milý;  ztučněl,
ztlustnul, rozšířil se a opustil Boha, stvořitele svého."2) Že zajisté
Noemovi, člověku spravedlivému, od Boha  dovoleno  bylo živočich
všeliký mimo  masa v krvi,  t. j.  mimo udáveniny jísti,   vyloženo
vám Mojžíšem v knize první (9, 4.).   Když pak  on chtěl namítati
slova (Gen. 9, 3.): jako   “zeliny travní,"   předešel jsem  ho,  řka:
Proč  slova ta:  jak “zeliny travní"3)  neslyšíte  tak, jak od Boha
pověděna byla,  že totiž,   jak Bůh zeliny ustrojil ku potravě člo-
věku,  tak též jemu zvířata dal,   aby maso  jedl?   Ale  poněvadž
některých zelin nejíme, proto pravíte, že již tenkrát Noemovi rozdíl
byl  ustanoven.   Nemá  se  ale  tomu  tak věřiti, jak vy vykládáte.
Nejprve říci a dovoditi moha,  že veškera zelina bylinou jest a že
jí ovšem požívati se může, nebudu se tím dále zaměstnávati. Avšak
ačkoli  zeliny travní rozeznáváme,  všechněch nejedice:   přece jich
nejíme nikoli proto,  že by nečiry a nečisty byly,  nýbrž poněvadž
buď hořký,  bud! jedovatý  anebo   trnovity  jsou;    sladkých   však,
živných  a   dobrých   všechněch,   buďte  již  mořské   nebo   zemské,
žádáme i požíváme.   Takto též 4) přikázal vám Bůh skrze Mojžíše,
abyste se od nečistých,  křivdivých a dravých zdržovali,  poněvadž
tehda, ač manu na poušti j edice a zázraky  všecky  vám  od Boha
činěné   vidouce,  tele  zlaté   slili  jste   a  jemu   se klaněli.   Proto
právě ustavičně volá  (Deut. 32, 6. 20.):   “Synové  nemoudří,   není
v nich víry."
21.	Že ale Bůh pro vaše a otců vašich zbrodně na znamení,
jak jsem  pravil,   také  sobotu vám zachovávati  velel,   a jiné též
příkazy přičinil, a že naznačuje, kterak jenom  pro národy,  aby

') Jsou to slova Tryfonova, po nichž hned Justin mluví.
2)	Jerem. 2, 15.
3)	Podobně Tertullian adv. Jud. 2. Cypr. adv. Jud. 2, 8. Lact. inst. 4,18.
4) Viz Gen. 4, 4. 5, 24.
5) Sr. Iren. 4, 1G, 2.
6) Že Zákon Starý tuhý dán byl za pokutu pro modloslužbu na poušti provozenou, posvědčuje Ir. 4, 14. 2. 15, 1.: Když se byli vydali na slití sobě telete a srdci svými do Egypta se vrátili, otroky na místo svobodníků býti žádajíce, padli v hodnou žádosti té služebnost. (Const. Ap. I. 6. Chrysost. adv. Jud. 2. Hier. in ís. I. 12.)
7) Molochu modle, o čemž Písmo zhusta zmínku činí.

1) Tolikéž učí Klem. Alex. psed. 2, 1. 14—17. Tertullian Marc. 2, 18. Const. Ap. 6, 20. Jedné toliko příčiny dotýká tu Justin; dotčení spisovatelé však o jiných příkazu toho příčinách mluví.
2)	Uvodí místo jedno (z Ex.) z doby před vydaným zákonem, aby ukázal,
že zákon pro tvrdošíjnost a nešlechetnost Židům vydán byl, druhé pak (z Deut.)
z doby po vydaném zákoně, aby dokázal, že zákonem tím Židé napraveni nebj-li.
3)	Slov těch: “jako zeliny travní" zneužívali všickni ti, jenž masa požívati
zhola nebo aspoň dílem zapovídali.   Avšak Justin dobře dovodí,   že Bůh těmi
slovy jenom navrhuje, aby člověk v požívání masa přírodou toliko a rozumem
se spravoval, zamítaje věci sobě škodlivé, jak toho při zelinách šetří.
4) t. j. pro podobné příčiny, pro neužitečnost totiž a škodlivost.

328

Justin Tryf. k. 22.   Pokuty pro modlářství.

Justin Tryf. k. 22.  Čeho žádal Hospodin v St. Z.

329

jimi urouháno nebylo jménu jeho, některé z vás ovšem na živě nechal: o tom sama slova jeho dokazovati vám mohou. Takto je pak Ezechiel pronesl (20, 19.): “Já jsem Hospodin Bůh váš; v přikázáních mojich choďte a soudů mojich ostříhejte a k nálezům egyptským se nepřiměšujte 1) a soboty mé svěťte. A bude to znamením mezi mnou a vámi, aby poznali, že jsem Hospodin Bůh váš. Ale popouzeli jste mne a synové vaši ve přikázáních mojich nechodili a soudů mojich neostříhali činíce je, kteréž když činiti bude člověk, živ bude v nich, nýbrž soboty moje poskvrnili. I pravil jsem, že vyliji na ně prchlivost svou na poušti a hněv svůj na nich vyplním. A neučinil jsem toho, aby nebylo jméno moje zlehčeno před národy. Vyvedl jsem je před očima jejich a pozdvihl jsem ruku svou proti nim na poušti, abych je rozptýlil mezi národy a rozsel je po krajinách, protože soudů mých nečinili a přikázaní má zavrhli a soboty moje poskvrnili a že oči jejich byly po žádostech2) otců jejich obráceny. A dal jsem jim přikázaní nedobrá a soudy, v nichžto živi nebudou.3) A poskvrním jich v obětech jejich,4) když projdu, abych vše, co život otvírá, zahubil."
22. Abyste však poznali, že pro hříchy lidu vašeho a pro modlářství podobně přikázal, aby se mu oběti přinášely a nikoli proto, že by jich potřebí měl, slyšte, co o tom praví skrze Amosa, jednoho ze dvanáctera, volaje (5,18. nn.): “Běda těm, kdo žádají dne Hospodinova. K čemu jest vám den ten Hospodinův? On tma jest a ne světlo.5) Jako když člověk utíká přede lvem a napadá ho medvěd; uteče domů a spolehne rukama na stěnu a uštkne ho zmije. Není-li den Hospodinův tmou a nikoli světlem, a mrákotou bezleskou? Nenávidím a zavrhuji svátky vaše a nebudu voněti 6) ve shromážděních vašich. Proto když mne přinesete zápaly a oběti, nepřijmu jich a ku spasení přítomnosti vaší neprohlédnu. Odejmi ode mne množství písní a žalmů svých, varhan tvých nebudu poslouchati. A povalí se jako voda soud a spravedlnost jako bystřina ne-přechodná. Zdali jste žertvy a oběti mně donášeli na poušti, dome Israelský?   dí Hospodin.   I vzali  jste   stánek Molochův a hvězdu

boha svého Rafaná, obrazy, jež jste učinili sobě. I přestěhuji vás za Damašek, dí Hospodin, Bůh všemohutník jméno jeho." (6, 1.) “Běda těm, kdo v rozkoších si provodí na Sioně1) a doufají v horu Samařskou. Kteří slovutní jsou mezi vojvody, sebrali prvotiny národů; vešli k sobě dům Israelský. Přejděte všickni do Halany a vizte a odtud jděte do Emathy veliké a sstupte odtud do Gethy Filistýnské, nejlepších to ze všech království těchto, prostrannější-li jsou meze jejich nad meze vaše? Kteřížto přicházejí ke dni zlému, a blíží a dotýkají se sobot lživých, kteří spávají na ložcích slonových a rozkošně si vedou na postelích svojich, kteří jedí berany ze stádcí a telata durmavá z prostřed skotův;2) kteří potleskují k hlasu píšťal, domníce se věci ty stálými býti a nepomíjelivými; kteří pijí víno číšemi a mastmi prvními se maží a nepostrádali ničeho nad potřením Josefovým.3) Proto nyní v zajetí půjdou v čele velmožů stěhujících se, a přeneseno bude obydlí zlosynů a odňat bude řehot koní Efraimských." A opět skrze Jeremiáše (7, 21.): “Seberte masa a oběti svoje a jezte;4) nebo jsem nepřikázal o žertvách a obětích otcům vašim v den, ve který jsem je ujal za ruku, abych je vyvedl ze země Egyptské." A v Žalmu čtyrydcátém devátém skrze Davida takto dí: “Bůh Bohův Hospodin mluvil jest a přivolal zemi od východu slunce až k západu. Ze Siónu bleskotá záře krásoty jeho. Bůh zjevně přijde, Bůh náš a neodmlčí se. Oheň před obličejem jeho vznítí se a vůkol něho bouře silná. Povolá nebesa a zemi vzhůru, aby soudil lid svůj. Shromáždíte jemu svaté jeho, jenžto řídí smlouvu jeho o obětích. A budou vypravovati nebesa spravedlnost jeho, že Bůh soudce jest. Poslyš, lide můj, a budu mluviti tobě, Israeli, a budu osvědčovati tobě. Bůh, Bůh tvůj jsem já. Ne z obětí tvých obviňovati tě budu; zápaly tvé jsou zajisté před tváří mou vždycky. Nepřijmu z domu tvého telat ani ze stád tvých kozlů. Nebo má jest všecka zvěř lesní, dobytek na horách i volové. Znám všecko ptactvo nebeské a sličnost pole mou jest. Zlačním-li, nepovím tobě; nebo můj jest okres země a plnost jeho. Zda jísti budu maso býků a krev kozlů píti budu ? Obětuj Bohu oběť chvály a oddej (plň) Nejvyššímu sliby své.   A vzývej mne v den soužení,

1) modlami egyptskými se neposkvrňujte.          2) po modlách.
3) jimiž spaseni nedojdou ;  rozuměj, že Bůh dopustil, aby padli do modloslužby, služby to přetěžké, jenž jim ovšem nebyla k životu, nýbrž k smrti. 4) dopustím, aby se poskvrnili obětmi svými modlářskými.                               5) neštěstí a nikoli štěstí. 6) libovati sobě.

1) Jiné čteni lepší: kteří pohrdáte Siónem           2) věcmi nejvzácnějšími plýtvají.
3) nedbají o to, dobře-li stojí obec lidu Israelskéko čili nestojí. 
4) nežádám jich já: totiž nežádám v té míře,   abyste na ně spoléhajíce, věcí podstatných (desatera přikázaní) zanedbávali.

330

Justin Tryf. k. 23.    Bůh vždy tentýž.

Justin Gryf. k. 24. 25.   Platnost úmluvy nové.

331

vytrhnu tě a ty mne budeš slaviti. Hříšníku ale praví Bůh: Proč ty vypravuješ spravedlnosti mé, a bereš smlouvu mou v ústa svá? ač nenávidě kázně, a zavrhuje řeči mé za hřbet. Viděl-lis zloděje, běžel jsi s ním, a s cizoložníkem díl svůj kladl jsi. Ústa tvá oplývala zlostí, a jazyk tvůj skládal lsti. Usadiv se proti bratru svému mluvíval jsi, a proti synu matky své kladl jsi úraz. To jsi činil. A já mlčel jsem. Domníval jsi se, že v nešlechetnosti tobě podoben budu. Potrestám tě, a postavím proti tváři tvé hříchy tvoje. Srozumějte tomu, kteří se zapomínáte na Boha, aby někdy neuchvátil vás, a nebyl by, kdo by vysvobodil. Oběť chvály oslaví mne, a tam cesta, kterou ukáži jemu spásu svou." Již tedy obětí od vás nepřijímá, aniž je sobě na počátku činiti poručil, jako by jich potřebí měl, nýbrž pro hříchy vaše jich žádá. Nebo i chrám Jerusalémským zvaný domem svým aneb dvorem pojmenoval, ne jako by jeho potřeboval, ale abyste aspoň tam na něho pozorujíce, nesloužili modlám. A že tomu tak jest, Isaiáš navrhuje (66, 1.): “Jaký dům vystavěli jste mně? dí Hospodin. Nebe jest mně trůnem, a země podnožím nohou mých."
23. Nevyznáme-li že tomu tak jest, zabředneme do nemístných myšlének, jako by nebylo stávalo téhož Boha za Enocha a za všech jiných, kteří ani obřízky tělesné neměli, ani soboty a věcí podobných nezachovávali, au Mojžíš to byl ustanovil; anebo jako by nebyl chtěl, aby tatáž spravedlnost ode všeho napořád pokolení lidského se zachovávala, což tvrditi směšno a nemoudro býti se shledává. Že ale za příčinou lidí hříšníkův ty a podobné věci přikázal, sám tentýž veždy jsa, to vyznávati jest projevovati o něm, že jest vlídným a předvědným a nepotřebujícím a spravedlivým a dobrým. Pakli tomu tak není, odpovězte mně, mužové, co o věcech těch, o nichž rokujeme, smýšlíte? An žádný neodpověděl: Tedy tobě, Tryfone, a těm, jenž chtěji býti proselyty, kázati budu nauku božskou, kterou jsem od onoho muže slyšel.1) Vidíte, že živlové ani nezahálejí ani nesobotují.2) Ostaňte, jakými jste se zrodili. Nebo nebylo-li před Abrahamem obřízky potřebí, ani před Mojžíšem soboty, svátků a obětí, ani teď, an dle vůle Boží beze hříchu z panny pokolení Abrahamova byl se narodil Syn Boží Ježíš Kristus, toho nápodobně potřeba není. Abraham zajisté v neobřízce jsa, pro víru, kterou uvěřil Bohu, ospravedlněn
1) t. od muže, od něhož víře křesťanské vyučen byl; viz nahoře.                    2) (Sr. Jo. 5, 17.) Tak i Hilarius in ps. 96. num. 7.: Odpočinku není žádného a jak za dnů šest, tak i v sobotu živlové veškeří odbývají povinnosti své.

a požehnán jest, jak Písmo ukazuje (Gen. 15, 6.). Obřízku přijal na znamení, ne pak ku spravedlnosti, jakož nutí nás vyznati i Písmo i věc sama. Proto právem se praví o národu onom, že vyhubena bude duše ta z pokolení svého, která osmého dne obřezána nebude. Poněvadž zajisté pohlaví ženské nemůže obřízky tělesné přijíti, důkazem to jest, že obřízka sama na znamení dána, ne však za skutek spravedlnosti. Nebo i ženštiny Bůh stvořil tak, aby, co spravedlivého a cnostného jest, mohly všecko podobně zachovávati. A podobu těla jinou vidíme ovšem býti mužskému, jinou ženské přistvořenu, víme však, že proto žádný z obou není ani spravedlivým ani nespravedlivým, nýbrž toliko pro pobožnost a spravedlnost.
24,	A to jsem  vám,  mužové,  dokázati mohl,  dím,  že  den
osmý  spíše  nežli  sedmý  choval tajemství jakési,  jenž skrze věci
ty  od Boha  ohlášeno  bylo.    Abych  ale nyní  nezdál se k řečem
jiným se obraceti, rozumějte, co volám: Krev obřízky oné zrušena
jest,   v krev spasitelnou uvěřili jsme (Barn. 9.); jiná teď úmluva
a jiný  ze  Siona vyšel  zákon.   Ježíš Kristus   všecky,   kdo  chtějí,
obřezuje, jak druhdy hlásáno (Jos. 5, 2.), noži kamennými, aby se
stal  národ   spravedlivým   lidem   (cf. Is. 26.),  jenž   ostříhá víry,
pravdy  se   chápá a zachovává  pokoj.   “Pojdte  se   mnou všickni
bojící se Boha,   kteří   chcete   dobré věci Jerusalema   spatřovati."
(Ps. 127, 4.)   “Pojďte, přistupme ku světlu Hospodina." (Is. 2, 5.)
Nebo vyprostil lid svůj, dům Jakobův. Pojďte, 1) národové všickni.
Sejděme se do Jerusalema,   kterého již nebude obojováno pro ne-
pravosti národů.   “Zjevný jsem učiněn těm,  jenž mne nehledali,
nalezen jsem od těch, jenž se neptali po mně," volá skrze Isaiáše
(65, 1.).   “Pravil jsem:   Aj,  teď jsem, k národům,  jenž nevzývali
jména mého;  rozestřel jsem  rukou  svých  celý den k lidu ne
věřícímu a   zpurnému,  jenž   chodí   cestou   nedobrou  po   hříších
svojich.   Lid,  který popouzí mne,  přede mnou jest."
25.	S námi žádati budou, aby místo sebe menší zdědili ti, jenž
sebe samy ospravedlňují a praví se býti syny Abrahamovými, jako
skrze Isaiáše  volá   Duch svatý jako v osobě jich  takto  mluvě
(63, 15.):   “Obrať se s nebe a pohleď s příbytku svatého a slávy
své!  Kde jest horlivost tvá a síla tvá,  kde množství   slitování
tvého,  an jsi nás  snášel,  Hospodine?  Nebo  ty jsi  otec náš,   an
Abraham nás neznal,  a Israel nepoznal nás.   Ale  ty,  Hospodine,
Bože Otče náš,  vysvoboď nás;   od počátku jest nad  námi jméno
1) Ohledá se v tom Justin na Jer. 3, 17., pak 15. a 84.

332

Justin Tryf. k. 25. 26.   Nutnost víry v Krista.

Justin Tryf. k. 27.   Námitky ze Zákona St.

333

tvé. Proč jsi dal nám blouditi se stezky své? zatvrdil jsi srdce naše, abychom se nebáli tebe? Obrať se pro sluhy tvé, pro pokolení dědictví tvého, abychom poněkud dědili z hory tvé svaté. Učiněni jsme jako od počátku, když jsi nevládl námi, aniž vzýváno b}?]o jméno tvé nad námi. Otevřeš-li nebesa, třas pojme hory před tváří tvou a rozplynou se, jako vosk od ohně rozplývá se, a spálí oheň protivníky a zjevné bude jméno tvé mezi protivníky. Od tváři tvé národové zkormouceni budou. Když budeš činiti věci slavné, třas od tebe pojme hory. Od věku neslyšeli jsme, aniž oči naše viděly Boha kromě tebe, a skutky tvé, jež učiníš milosrdenství očekávajícím. Půjde vstříc činícím spravedlnost a na cesty tvé rozpomínati se budou. Ejhle, tys rozhněval se, a my jsme zhřešili. Proto jsme zbloudili a stali jsme se nečisti všickni, a jako roucho ženy sedící krvotoké všecka spravedlnost naše, a oprchli jsme jako lupení pro nepravosti své; tak vítr odvěje nás. A není, kdo by vzýval jméno tvé, a kdo by rozpomenuv se, přidržel se tebe, že jsi odvrátil tvář svou od nás, a vydal jsi nás pro hříchy naše. A nyní obrať se, Hospodine, ježto jsme všickni národ tvůj. Město svatyně tvé zpustlo, Sión pouští učiněn jest, Jerusalem zlořečením. Dům, svatyně naše, a sláva, jíž dobrořečili otcové naši, jest ohněm spálena, a všecky ústavy slavné se sbořily. A nad těmi věcmi zdržel a odmlčel jsi se, a pokořil jsi nás velmi."
Tryfon pak: Co to pravíš? Že nikdo z nás nebude děditi ničeho na svaté hoře Boží?
26. Já pak: Nedím toho; ale kdo Krista pronásledovali a pronásledují a se nekají, nebudou ničeho děditi na hoře svaté. Národové ale, jenž v něho uvěřili a káli se z toho, v čem zhřešili, ti budou děditi s praotci, s proroky a spravedlivými, kteříkoli se od Jakuba zrodili; byť i nesobotovali, ani obřezáni nebyli, ani svátků nezachovávali, ovšem budou děditi svaté dědictví Boží. Nebo dí Bůh skrze Isaiáše takto (42, 6.): “Já Bůh Hospodin povolal jsem tebe ve spravedlnosti a držeti budu ruku tvou, a posilním tebe a dal jsem tebe za úmluvu pokolení, za světlo národům, aby otvíral oči slepých, vyvodil jaté z pout, a z domu vězení ty, jenž sedí ve tmách." A opět (62, 10.): “Pozdvihněte znamení v národech: Nebo aj Hospodin dal slyšeti až ke končinám země. Rcete dcerám Siónským: Aj, spasitel jde, maje mzdu svou a dílo od tváře své. I nazve ho národem svatým, vykoupeným od Hospodina, Ty pak nazváno budeš město hledané a neopuštěné. Kdo jest to, co přichází z Edomu, červeň šatů jeho z Bozora? On sličný v rouchu, vstupujíc úsilně s udatenstvím.   Já pronáším

spravedlnost a soud spásy. Proč jsou roucha tvá červená a oblek tvůj jako od tlačeného lisu? Plný hroznů tlačených lis tlačil jsem jedinký, a není z národů člověka se mnou; a tlačil jsem je v prchlivosti a pošlapal jako zemi a uvedl krev jejich do země. Nebo přišel den odplaty jejich, a rok vykoupení nastal. A pohledl jsem a nebylo pomocníka, pozoroval jsem a nikdo nepřispíval. I vysvobodilo rámě a prchlivost má povstala, a pošlapal jsem jich ve hněvu svém a uvedl jsem krev jejich do země."
27. A Tryfon: Proč, co libo, vybíraje z řečí prorockých, uvodíš, kde ale výslovně poroučí sobotovati, toho nedotýkáš ? Nebo skrz Isaiáše (58, 13.) takto řečeno: “Odvrátíš-li nohou svých od soboty, abys nečinil vůle své v den svatý, a nazveš sobotu rozkošnou svatinou Boha svého, nepozdvihneš-li nohy své k dílu, aniž promluvíš slova z úst svých a v Hospodina-li důvěřovati budeš: přivede tě na dobra země a nakrmí tě dědictvím Jakoba otce tvého. Nebo ústa Hospodinova to mluvila."
Já pak na to: Ne že by proroctví ta mně odporem stála, přátelé, jsem jich vynechal, ale poněvadž vyrozuměli jste a rozumíte, že, byť i skrze všecky proroky Bůh vám poroučel věci ty, jež činiti skrze Mojžíše velel, přece pro tvrdosrdečnost vaši a pro váš k němu nevděk o týchže věcech napořád volá, abyste aspoň tak druhdy si usmyslivše, jemu se zalíbili, dětí svých démonům neobětovali, zlodějů se nepřiúčastňovali, darů nemilovali, odplaty nenásledovali, sirotků nesoudili, k soudu vdov se nepropůjčovali, avšak ani rukou krve plných neměli. Nebo i (Is. 3, 16.) dcery Siónské chodily s podneslou šijí, a mhouráním očí pohrávajíce a sukně vlekouce. “Všickni zajisté," dí (Ps. 33, 4.), “se ušinuli, všickni ovšem zneužitečněli, není, kdo by rozuměl, není až do jednoho. Jazyky svými chytrovali, hrob otevřený jest hrdlo jejich, jed ještěrek pod dásněmi jejich. Setření a pohroma na cestách jejich a stezky pokoje nepoznali." Jakož tedy na počátku vám pro nešlechetnost vaši to přikázal, tak pro vaše v ní setrvávání, nýbrž pro zámysly vaše týmiž věcmi Bůh k rozpomínání se na něho* a k poznání jeho vás volá. Vy však, lid tvrdosrdný, nemoudrý, slepý a chromý a jako synové, jenž nemají víry, jak sám praví, rty ho jediné ctíte, srdcem ale od něho vzdáleni jste, a vlastnímu svému, ne pak jeho učení učíte. Neboť pak řekněte mně, chtěl-li Bůh, aby hřešili  veleknězi. 1)  v   sobotu  obětujíce oběti,  anebo ti,  jenž
1) Sr. Ir. 4, 19. a Justiu níže 29.

334

Justin Tryf. k. 28.    Opět o obřízce.

Justin Tryf. k. 29. 30. Pohané k církvi povolám.

335

obřezáni bývají aneb obřezují v den sobotní, au velí, aby dne osmého naprosto narozenci obřízku přijali, byť i den sobotní byl? Čili nemohl o den dříve neb později s narozenci to učiniti, měl-li za to, že věc ta nesluší se díti v sobotu? Anebo proč ty, jenž před Mojžíšem a Abrahamem spravedlivými nazvaní jemu se zalíbili, ani obřezáni nebyvše, ani sobot nezachovávavše, totéž činiti neučil?
28. Na to Tryfon: Již dříve slyšeli jsme, aňs věci ty předkládal, a vnímali jsme. Nebo věc se mi, bych pravdu pověděl, povážení hodná býti zdá. Aniž pak mně jak mnohým podobá se říci, že tak se líbilo jemu. Nebo tak se veždy vymlouvají ti, jenž na otázku odpověděti nevědí.
Na to já: Poněvadž já z Písma a věcí samých důvody a výpovědi beru, pravil jsem, neodkládejte, aniž se rozpakujte uvěřiti mně neobřezanci. Krátká zajisté se vám doba ku přistoupení k nám ponechává. 1) Jestliže Kristus předstihne vás, nadarmo pokání činiti, nadarmo plakati budete; nebo nevyslyší vás. “Obnovte sobě novinu," volá Jeremiáš k lidu (4, 3.) “a nesejte do trní. Obřezujte se Hospodinu a obřežte neobřízku srdce svého." Nesejtež tedy do trní a na pole nezorané, z něhož užitku nemáte. Poznejte Krista, a aj, novina dobrá a tučná v srdcích vašich. “Aj, dnové jdou, dí Hospodin, a navštívím všecky, jenž obřezanou mají neobřízku, Egypt, Judstvo, a Edom a syny Moabské. Všickni národové zajisté jsou neobřezáni, ale všecek dům Israelský jest neobřezán srdcem." (Is. 9, 25.) Vidíte, že nechce Bůh obřízky vám na znamení dané; nebo ani Egypťanům není prospěšná ani synům Moabským, ani synům Edomským.2) Ale byť i Skythem byl někdo anebo Peršanem, má-li známost Boha a Krista jeho a zachovává-li spravedlnost věčnou, obřezán jest obřízkou výbornou a užitečnou a přítelem jest Božím, jenž v darech a obětech jeho si zalibuje. Pronesu pak vám, přátelé, slova samého Boha, když k lidu mluvil skrze Mala-chiáše, jednoho ze dvanácti proroků; jsou pak ta (1, 10.): “Nemám zalíbení ve vás, dí Hospodin, a obětí vašich nepřijmu z rukou Našich. Nebo od východu slunka až na západ jméno moje oslavováno jest v národech, a na všech místech oběť se mi přináší, oběť čistá; nebo ctí se jméno mé v národech, dí Hospodin.   Vy pak je
1) První křesťané ponejvíce ustrnuli na tom, že Pán s příchodem druhým za kratičko jenom odkládá. Tertullianus (cult. fem. 2, 9.): Myt jsme, na něžto přišli koncové věků.
2) O té Egypťanův a národův -jiných obřízce viz Baru. c. 9.

znesvěcujete.1)  A skrz Davida dí (Ps. 17, 44.):   “Lid, jehož jsem neznal, sloužil mně, sluchem ucha poslouchal mne."
29.	Oslavujme Boha, národové spolu shromáždění,   že i nás
navštívil.   Oslavujme ho  skrze  krále  slávy,   skrz  pána  mocností.
Nebo zalíbilo se mu také v národech a oběti od nás raději přijímá
než od vás. Nač mi ještě obřízka, an Bůh si ve mně zalíbil? Nač
mi ona koupel,   au Duchem  svatým  obmyt jsem?   To pronášeje,
přesvědčím,   zdá se,  i ty, jenž rozumu nemnoho  obdrželi.   Nebo
nejsou ty řeči ode mne složeny,  ani uměním lidským vyozdobeny,
nýbrž David o nich zpíval, Isaiáš je zvěstoval, Zachariáš je kázal,
Mojžíš napsal. Znáš je, Tryfone ? Ve vašich jsou položeny knihách,
či raději ne ve vašich,  ale v našich.2)   Nebo  my  se jich  držíme,
vy ale  je čtouce, nerozumíte jich  smyslu.   Neztíhej se tedy vám,
aniž nám vytýkejte  neobřízku těla, kterou Bůh sám učinil;  aniž
že odvary v sobotu pijeme,  nám za hrozné mějte,  anoť Bůh toho
dne,  rovně jak v jiné všecky,  světa správu vede,3)  a velekněžím
toho dne tak jako jiné dny oběti činiti veleno. A tolik spravedlivých,
ač nic ze zákonních věcí nezachovávavše, od Boha samého svědectví
dobrého došli.
30.	Ale zlost svou v tom viňte, že se i utrhati může Bohu
od lidí  rozumu nemajících,  jako  by nebyl té samé spravedlnosti
všecky veždy  vyučoval.   Nebo  ustanovení ta zdají se býti neroz-
umná a Boha nehodná mnohým lidem, kteří nedosáhli milosti, aby
poznali,   že Bůh těmi zákony lid váš  zle  páchající  a v neduhu
duševnem  postavený  k  obrácení  a pokání  ducha  volal,4)   a že
proroctví po smrti Mojžíšově vyšlé věčno jest.5) A to skrze Žalm,6)
1) Prorockým spůsobcm mluví v času přítomném o věci, jenž budoucně díti se měla.
2)	Sr. Bani. 5.
3)	sr. Jo. 5,  17.
4) Podobně Ireneus (4,14,3.): “Lid k modlám se snadno obracující cvičil; tím, co bylo druhé, volal je k věcem přednějším, t. j. typickými věcmi ke sku-tečuým, časnými k věčným, tělesnými k duchovním, pozemskými k nebeským." Tolikéž Augustin tytýž učí, že zákon Židům vydán, aby jim ku pravému se k Bohu obrácení sloužil.
5) Proroctví tu míní obsažené v Žalmu 18, 8—10.: “Zákon. Hospodinův neposkvrněný .... bázeň Hospodinova svatá, zůstávající na věky věků." Jmenuje slova ta proroctvím, buď že vzata jsou z knihy prorocké (jak i v č. 27. Isaiášovy o sobotě výroky proroctvím nazývá), buď že předvést obsahují zákona křesťanského; jmenuje proroctvím věčným slova ta, že zákon ten neměl jak. zákon Mojžíšův toliko dočasným, nýbrž dověčným býti, (Sr. k. 28. 34.)
6) Žalm 18., jehož, zdá se, Justin tu položil, opisovatelé však vypustili;

336

Justin Tryf. k. 30. 31.   Oslava Páně.

Justin Tryf. k. 32.    Proroctví o Mesiáši.

337

mužové, pověděno. Že je (soudy Boží) my, kteří jimi zmoudřeli, vyznáváme, sladší nad med a střeď býti, z toho patrno jest, že ani pro smrt jména jeho se neodpíráme. A že také my v něho věřící prosíme jeho, aby od “cizích" (18, 14.), to jest od zlých a svobodných “démonů" nás uchoval (jakož řeč prorocká v osobě jednoho z věřících v nástinu praví), všem na oku jest. Neb abychom od démonů, jenž odcizeni jsou od pobožnosti, a jimž jsme druhdy se klaněli, zachováni byli, vždy Boha skrz Ježíše Krista vzýváme, abychom skrze něho k Bohu obrátivše se, bezúhonní napotom bývali. Nebo jej pomocníkem a vysvoboditelem nazýváme, jehož i jména síly bojí se démonové a podnes lidé jménem Ježíše Krista pod Pilátem vladařem judským ukřižovaného zaklínaní podmaněni bývají. Tedy z toho všem patrno, že Otec jeho takovou mu dal moc, že i démonové jménu jeho a správě utrpení jeho se podrobili. 31. Jestliže pak mocnost, jenž po správě utrpení jeho následovala a následuje, takovou se býti prokazuje, jakou teprve bude při slavném příchodu jeho? Přijdeť zajisté jako Syn člověka v oblacích, jak Daniel okázal, a andělé přibudou s -ním. Jsou pak slova Danielova tato (7, 9—28.): “Hleděl jsem, až trůnové postaveni byli a starý dnů posadil se, maje roucho bílé co sníh a vlasové hlavy jeho jako vlna čistá, trůn jeho jako plamen ohně, kola jeho oheň horoucí; Řeka ohnivá valila se tekouc od tváři jeho. Tisícové tisíců sloužili jemu a desetkrát tisíc tisíců stálo před ním. Knihy otevřeny jsou a soud zasedl. Hleděl jsem na hlas řečí velikých, kteréž roh mluvil, a zabita byla šelma a zahynulo tělo její a dáno bylo k spálení ohně. Jiným také šelmám stavena byla vláda a dána lhůta života šelmám do času a času. Patřil jsem u vidění nočním a aj, s oblaky nebeskými jako syn člověka přicházel, a přistoupil až k starému dnův a přibyl před ním a ti, jenž stáli okolo, přivedli jej. A dána jest jemu moc a čest královská, a všickni národové země podle pokolení a všecka sláva sloužila jemu, a panství jeho panství věčné, kteréž odjato nebude a království jeho nezhyne. I zhrozil se duch můj v postavení svém a vidění hlavy mé předěsila mne. I přistoupil jsem k jednomu z přistojících a jistoty hledal jsem od něho o věcech těch veškerých. Odpověděv pravil mně a soud o věcech těchto vyjevil mně: Čtyry šelmy ty jsou čtyry království, jenž zajdou na zemi a nepřijmou kralování až na věky a  na   věky věků.   Potom jsem  chtěl  dověděti  se blíže  o  šelmě
Justin zajisté vykládá, slova jeho,   nejinak  pokládaje,   než  jako by Žalm  byl celý přitočil.

čtvrté, jenž všecko hubila a přehrozná byla; zubové její byli železní a pazourové měděni; zežírala, potírala a ostatek nohama svýma pošlapávala; a o desíti rozích jejích na hlavě a o jiném, jenž vyrostl, a jímžto tři druzí vypadli; a roh ten měl oči a ústa mluvící věci veliké, a pohled jeho vynikal nad druhé. I spatřoval jsem, že roh ten válku zvedl proti svatým a rozprašoval je, až přišel starý dnův a dal soud svatým Nejvyššího, a přibyl čas a ujali království svatí Nejvyššího. I praveno mně o šelmě čtvrté: království čtvrté bude na zemi, kteréž vynikati bude nade vše království ta a zžíře zemi veškerou, a pošlapá i potře ji. Rohů pak deset — deset to králů povstane a jiný král za nimi, a ten zmůže předešlé zlobami a tři krále pokoří; a řeči proti Nejvyššímu mluviti bude a ostatní svaté Nejvyššího podvrátí a odváží se zjinačiti doby a časy; a vydáni budou v ruku jeho až do času a časův a polovice časů. A soud zasedl a panství se přejme, aby vyhlazena byla a zanikla až do konce. A království a moc a prostrannost míst království všech, jenž jsou pod nebem, dána jest lidu svatému Nejvyššího, aby kralovali královstvím věčným; a všeliká panství podrobí se jemu a jeho poslouchati budou. Až dotud konec řeči. Já Daniel vytržením obklopen jsem byl velice a postavení připadlo na mne, a slovo v srdci svém zachoval jsem."
32. Tuto Tryfon, když jsem přestal, pravil: Tato, člověče, a podobná Písma nás nutí očekávati toho slavného a velkého, jenž ode starého dnův jako Syn člověka obdržuje království věčné. Váš ale Kristus, jehož tak nazýváte, byl beze cti a bez slávy, tak že i v nejhorší v Zákoně Božím ustanovené zlořečení upadl; nebo ukřižován byl.
Já pak k němu: Kdyby Písma, jež jsem uvedl, nepravila, že tvářnost jeho neslavná, rod jeho nevýslovným bude, že pro smrt jeho bohatí usmrceni budou, že zsinalostí jeho my uzdraveni budeme, a že on jak ovce odveden bude; a kdybych já nebyl vyložil, že příchod jeho dvojí bude, jeden, v němžto zboden vámi jest, druhý, v němžto poznáte, “v koho jste bodli, a že budou kvíleti pokolení vaše, pokolení ku pokolení, ženy o sobě, a mužové o sobě": tu by mohlo zdáti se vám, že jsem mluvil věci nezřejmé a nejisté. Nyní však ve všech řečech svých z Písem vašich svatých a prorockých všecka svá dokazování vedu, doufaje, že mohu někoho z vás najíti ze semene, které podle milosti Hospodina zástupů ku spáse věčné zůstaveno jest. Aby vám tedy patrnějším stalo se to, o'čem se nyní jedná, pronesu vám i jiné od blahoslaveného Davida

338

Justin Tryf. k. 33. 33. Proroctví o Mesiáši naplněna.

Justin Tryf. k.  34. Proroctví o Kristu.

339

pověděné řeči, z kterých porozumíte, že Krista Pánem od prorockého Ducha svatého nazýváno, a že Hospodin Otec všeho jej ze země volá, a na pravici své jej sází, až by položil nepřátely za podnož nohou jeho. Což i stává se od té doby, když vstav z mrtvých, na nebesa vstoupil Pán náš Ježíš Kristus, ješto již časové docházejí a ten, jenž zlořečné a ohavné věci bude mluviti proti Nejvyššímu, již přede dveřmi jest, o němžto Daniel povídá, že čas a časy a půl času panovati bude. Vy však nevědouce, jak dlouho má ostati, jiných věcí se domníváte; nebo vykládáte, že “časem" sto let se rozumí. Tak-li tomu jest, nejméně 350 let povinno člověku nepravosti panovati, ať výrok Daniele svatého “časy" jenom za dva časy pokládáme. To pak všecko, co jsem pověděl, mimochodem k vám pravím, abyste jednou uvěřili věcem proti vám od Boha praveným, “že jste synové nerozumní" (Is. 4, 22.), a těmto také slovům (Is. 29, 14.): “Proto přidám a přesadím lid ten, a převedu a zkazím moudrost, moudrých a rozumnost rozumných ukryji," a abyste přestali sebe samy a ty, jenž vás poslouchají, do bludův uváděti a od nás skrze milost Kristovu zmoudřevších se učili. Jsou pak slova Davidova tato (Ps. 109, 1.): “Řekl Pán pánu mému, seď na pravici mé, dokavad nepoložím nepřátel tvých za podnoží nohou tvojich. Berlu moci pošle ti Hospodin ze Siona; panuj uprostřed nepřátel svých. S tebou panství v clen moci tvé v blesku svatých tvojich. Přisáhl Hospodin a nebude želeti toho: Ty jsi kněz na věky podle řádu Melchisedechova. Hospodin po pravici tvé, potřel v den hněvu svého krále. Souditi bude mezi národy, naplní zemi mrtvolami. Z bystřiny na cestě píti bude, protož povýší hlavy." 33. Není mne tajno, pravil jsem dále, že vy Žalm tento o Eze-chiáši králi vykládati se opovažujete; že ale bloudíte, ze slov samých hnedle vám ukážu. Praví se: “Přisáhl Hospodin a nebude želeti." A opět: “Ty jsi kněz dle řádu Melchisedechova na věky," a dále, jak následuje a předchází. Že Ezechiáš ani knězem nebyl, ani knězem věčným Božím není, toho ani vy upírati se neosmělíte. Že ale to o Ježíšovi našem praveno, i sama slova ukazují. Vaše však uši zalehly a srdce se zarylo. Nebo slovy těmi: “Přisáhl Hospodin a nebude želeti. Ty 's na věky kněz dle řádu Melchisedechova" Bůh s přísahou pro nevěra vaši učiněnou jej knězem dle řádu Melchisedechova býti vyjevil; to jest, jak Mojžíš píše, že Melchisedech knězem Nejvyššího byl, a to knězem těch, jenž v neobřízce jsou, a že Abrahamovi v obřízce desátky jemu donesšímu požehnal: takto Bůh ukázal, že kněz věčný jeho, pánem od Ducha svatého jmenovaný? těch, jenž v neobřízce jsou, knězem

bude, a že i obřezaní, 1) jenž k němu přistoupí, t. j. jenž v něho věřiti a požehnání od něho vyhledávati budou, od něho budou přijati a požehnáni.2) A že nejprv bude člověkem poníženým, pak že povýšen bude, to na konci Žalmu se zjevuje: “z bystřiny na cestě píti bude", a spolu: “proto povýší hlavy".
34. Ještě pak pro přesvědčení vás, že Písmu nerozumíte, připomenu i jiný Žalm, Davidovi od Ducha svatého napověděný, jejž k Salomounovi, též králi vašemu bývalému, řečena býti pravíte; ale však i ten o Kristu našem vydán jest. Vy stejnozvukými jmény sebe zavádíte. Nebo kde zákon Boží neúhonným se nazývá (Ps. 18, 8.), nerozumíte toho o zákonu, jenž po Mojžíšovi přijíti měl, nýbrž o onom, jenž byl skrze Mojžíše dán, ač Bůh volá, že zákon nový a úmluvu novou ustanoví. A kde se dí (Ps. 71, 2.): “Bože, dej soud svůj králi", poněvadž Šalomoun králem byl, tedy pravíte, že na něho se Žalm vztahuje, ješto slova žalmová zjevně ohlašují, že o králi věčném, to jest o Kristu pověděna jsou. Neb o Kristu zvěstováno bylo, že jest král, kněz, Bůh, pán, vyslanec, člověk, vojvoda, kámen, že co pacholík narodí se, že napřed utrpením podroben bude, že potom na nebesa vstoupí, se slávou opět přijde a věčného království dosáhne, jakož vám z Písma celého dokazuji. Abyste pak tomu, co dím, rozuměli, slova Žalmu uvedu, kterážto jsou tato (Ps. 71, 1-19.): “Bože, soud svůj králi dej a spravedlnost svou synu královu, aby soudil lid tvůj ve spravedlnosti a chudé tvé v pravosti. Přijmětež hory pokoj a pahrbkové spravedlnost! Souditi bude chudé z lidu, vysvobodí syny ubohých, a poníží sočitele. A bude trvati se sluncem a před měsícem do rodu rodův. Sstoupí jako déšť na rouno a jako krůpěje kapající na zemi: vzejde za dnů jeho spravedlnost a hojnost pokoje, dokud nebude odjata luna. A panovati bude od moře k moři a od řek až do končin oboru země. Před ním padati budou Mouřenínové a nepřátelé jeho zemi lízati budou. Králové Tharsiští a ostrovové dary budou přinášeti, králové Arabští a Sabejští dary přinesou, a klaněti se jemu budou všickni králové země; a všickni národové jemu   sloužiti   budou.     Neboť   vysvobodil   chudého   od   násilníka
1) Tenkráte Abraham ještě obřezán nebyl; poklesl tedy tuto Justin a Tertullian s ním, následovav ho (adv. Jud. 3.  Marc. 5, 9.).
2) Tertullian in Marc. 5, 9. o celém národě židovském to rozumí, ke Kristu se obrátiti majícím: Na Krista pak bude příslušeti řád Melchisedekův, poněvadž Kristus, když naposledy přijde, čeleď Abrahamovu přijmouti a jí požehnati ráčí.

340

Justin Tryf. k. 34. 35. Proroctví o Kristu; námitkaTryfonova.

Justin Tryf. k. 35. Bludařové.

341

a ubohého, jenž neměl pomocníka. Smiluje se nad chudým a nuzným, a duše nuzných spasí; z lichvy a nespravedlnosti vyprostí duše jejich, a čestno bude jméno jeho před nimi. A žíti bude a bude jemu dáno od zlata Arabského a budou vždy modliti se za něho, dnem celým jemu dobrořečiti budou. A bude utvrzení na zemi, na vrších hor vyvýšeno bude; nad Liban plody jeho, a pokvetou od města jako tráva země. Požehnáno bude jméno jeho na věky; nad slunce potrvá jméno jeho. A budou požehnána v něm všecka pokolení země; národové všickni blahoslaviti ho budou. Požehnaný Hospodin Bůh Israelský, kterýž sám činí divné řeči, a požehnané jméno velebnosti jeho na věky a na věky věků a naplněna bude slávou jeho všechna země; stan se, staň se." A na konci toho, jejž jsem uvedl, Žalmu, psáno jest: “skonaly se písně Davidovy, syna Jesse." Že pak slavným a velkým králem byl Šalomoun, za něhož i chrám Jerusalémským 1) nazvaný vystavěn, mne tajno není; jisto ale, že z toho, co se v Žalme povídá, jemu nic se nepřihodilo. Nebo ani všickni králové se neklaněli jemu, aniž kraloval až na končiny okresu země, aniž nepřátelé jeho, před ním popadavše, prach lízali. Ano, osměluji se říci, co ve Knihách Královských o skutcích jeho psáno, že pro ženu Sidonskou modlám sloužil. Čehož se dopustiti sobě nedovolí ti, jenž skrze Ježíše ukřižovaného poznali stvořitele všech věcí, Boha, nýbrž všeliké raději trýzně a muky až do smrti poslední snášejí, aby buď modlám se neklaněli, buď věcí modlám obětovaných nejedli.
35. Na to Tryfon: O mnohých přece z těch, kteří Ježíše vyznávati se praví a křesťany se nazývají, doslýchám, že jídají věci modlám obětované a říkají, že tím žádné ujmy neberou. Já odpověděl jsem: Skrze to, že jsou muži takoví, jenž křesťany býti se "kladouce a Ježíše ukřižovaného i Kristem i Pánem býti vyznávajíce, nauky jeho se nedrží, nýbrž tomu učí, co od duchův bludu pochází, my učeníci pravé a přesné Ježíše Krista nauky pevnějšími a stálejšími se stáváme,2) v naději od něho zvěstované. Nebo věci, o nichž předpověděl, že ve jménu jeho státi se mají, očitě skutkem vyplňovati se spatřujeme. Nebo pravil (Mat. 24, 5.): “Mnozí přijdou ve jménu mém, zevně jsouce oblečeni v kůže ovčí,
1) Jerusalémským zváno praví býti pro důstojnost, an jediný byl chrám Bohem ustanovený.
2) Podobně Tertullian (prsesc. 3.4.) Aug. (dovera rel. 15): Jsouce, dí, bludařové vně nás, nám převelmi prospěšní jsou, ne sice, že by pravdě, jíž neznají, učili, nýbrž že probuzují ku hledání pravdy katolíky tělesné, duchovním pak k otvírání pravdy příčinu dávají. (Clem. Al. str. 7., Orig. c. Cels. 3.)

vnitř však jsou vlci hltaví." A opět (I. Cor. 11, 18.): “Budou roztržky a bludařství." A zase (Mat. 7, 15.): “Střežte se lže-prorokův, jenž přijdou k vám, vně odíni jsouce v kůže ovčí, vnitř pak jsou vlci hltaví." A (Mar. 13, 22. Mat. 24, 11.): “Povstanou mnozí lžekristové a lžeapoštolé a mnohé z věřících zavedou." Jsou tedy a byli, mužové milí, mnozí, jenž věci bezbožné a rouhavé mluviti a činiti učili, ve jménu Ježíše přišedše, a slují od nás jménem mužův, od nichž každá nauka a domínka počátek vzala. Mnozí zajisté, každý jiným spůsobem, učí rouhati se Tvůrci veškerenstva a Kristovi, jehož přijití předpověděl, a Bohu Abrahamovu, Isakovu a Jakobovu,1) z nichž žádnému neobcujeme, vědouce, že jsou bezbožní, bohaprázdni, nespravedliví a bezzákonni, a že Krista nectí, nýbrž jen slovy jej vyznávají. Ti křesťany sebe nejinak nazývají, než jako když pohané jméno Boží na díla rukou učiněná napisují a slavností bezbožných a ostydlých se přiúčastňují.2) A někteří z nich se jmenují Marciáni,3) jiní Valentiniáni, tito Basilidiáni, ti Satorniliáni a jiní jiným jménem slují, každý od původce; jakož i, což jsem na počátku pravil o těch, jenž filosofovati se domýšlejí (k. 2.), že od otce nauky jméno filosofie, které následují, nositi hodlají. Proto tedy z toho, jak jsem pravil, víme, že Ježíš i věci, jenž po něm se daly, předvídal, a z jiných věcí mnohých, které byl předpověděl, že se stanou těm, jenž věří v něho a jej Kristem býti vyznávají. Nebo co trpíme od domácích, usmrcováni bývajíce, to že stane se nám, předpověděl (Mat. 10, 21.), tak že žádným spůsobem slovo a skutek jeho úhonnými shledány býti nemohou. Proto i za vás a za všecky jiné lidi na nás ne-vražící se modlíme,  abyste s námi sobě usmyslivše, nerouhali se
1) Patrno, že tu řeč vede Justin o Gnosticích protizákonních, jenž Ježíše Kristem a Pánem býti vyznávali, ale jej od proroků starozákonních předpověděnu býti zapírali a Zákon Starý dokoná zavrhovali. Bohem Abrahama atd. tuto jmenuje Boha pro dotvrzení, že Bůh křesťanů jiný není leč onen, jehož i patriarchové ctili.
2)	Ap. 1, 2tí. praví sice,  že neví, jestliže věci  ohavné, jichž pohané na
křesťany sčítali, u heretikův se dějí. Avšak od doby té, co obrana první psána,
dobře to v povědomí vzíti mohl. Ač pak seto slyšeti dá také o jedení věcí modlám
obětovaných, o nichžto Tryfon toliko mluví. O tom dí Ireneus (1, 6, 3.):   “Oni
věcí modlám obětovaných vesměs požívají, v ničem jimi poskvrněnu býti se nedo-
mnívajíce a ke  všem  radovánkám  svátečním v úctu  model  činěným první se
scházejí.
3)	Markiany   tuto  nikoli Markosiany něco   později se    vyskytlé,   nýbrž
Marcionity rozumí.

342

Justin Tryf. k. 36.    Proroctví o Kristu vyplněna.

Justin Tryfon k. 87. 38.  Tryfon uvěřiti s>: zdráhá.

343

Ježíši Kristovi, jenž skutky a divy jménem jeho i nyní vykonávanými a řečmi naučnými a proroctvími o něm předpověděnými, ve všem neúhouným a nezávadným býti se prokázal, nýbrž abyste, v něho uvěřivše, při druhém slavném jeho příchodu spaseni byli a k ohni věčnému jím nebyli odsouzeni.
36. Tryfon odpověděl: Dejme tomu, že tak tomu jest, jak pravíš, a že Kristus naznačen co trpěti mající, že kameněni nazván jest, a že po prvním přibytu svém, v němžto podtrpným se dle předpovědi býti ukázal, se slávou přijíti měl jak soudce všech a budoucí věčný král a kněz: avšak zdali jím tento jest, o němž věci ty předpověděny, to nám dokaž.
Já pak dím: Jak se líbí, Tryfone; přijdu na svém místě na ty, jichž žádáš, důkazy. Nyní mně dovol dříve připomenouti ta, jež chci, proroctví k dokázaní, že Bohem a Pánem mocností a Jakobem v podobenství od Ducha svatého se Kristus nazývá, a že vykladatelé vaši, jak Bůh volá, nerozumni jsou, pravíce to nebýti pověděno o Kristovi, ale o Šalomounovi, když stan svědectví do chrámu, jejž vystavěl, přenášel. Jest pak to Žalm Davidův tento (Ps. 23.): “Hospodinova jest země a plnost její, obor země a všickni bydlitelé její. On na mořích založil ji a na řekách ukotvil ji. Kdo vstoupí na horu Hospodinovu, neb kdo stane na místě svatém jeho? Nevinný rukama a čistý srdcem, který neužívá duše své na marno, aniž lestně přisahá bližnímu svému, ten přijme požehnání od Hospodina a milosrdenství od Boha Spasitele svého. Toť jest národ hledajících jeho, hledajících tváře Boha Jakobova. Pozdvihněte knížata bran svých a vyzdvihněte se brány věčné, a vejdeť král slávy. Kdož jest to ten král slávy? Hospodin silný a mocný v boji. Pozdvihněte knížata bran svých a vyzdvihněte se brány věčné, a vejdeť král slávy. Kdo jest to ten král slávy? Hospodin mocností: on jest král slávy." Že pán mocností není Šalomoun, již jsem dokázal (k. 34.). Ale když Kristus náš z mrtvých vstal a na nebesa vstoupil, veleno knížatům na nebesích od Boha ustanoveným otevříti brány nebeské, aby vešel ten, jenž jest král slávy, a vstoupiv seděl na pravici Otcově, až by položil nepřátely za podnož nohou svých, jakož z jiného Žalmu ukázáno (k. 32.). Nebo ana knížata nebeská spatřili jej býti neúhledného a bezectného a neslavného pohledu, neznajíce jej, tázali se: “Kdo jest ten král slávy?" A odpovídá jim Duch svatý otcovým aneb svým jménem: “Hospodin mocností sám jest král slávy." Že zajisté ani o Šalomounovi, králi druhdy slavném, oni o stánku svědectví někdo z těch, jenž přistávali u bran

chrámu Jerusalémského, by se nebyl opovážil toho říci: “Kdo jest tento král slávy?" každý, kdokolvěk on, přisvědčí.
37.	A v odstávce Žalmu 46.,   dím,  toto  o  Kristu  se praví
(Ps. 46,  6—10):   “Vstoupil  Bůh v plesání,   Hospodin  při  zvuku
trouby!    Prozpěvujte Bohu našemu, prozpěvujte.    Prozpěvujte králi
našemu,   prozpěvujte,   nebo  král vší země jest Bůh.    Prozpěvujte
moudře; kraluje Bůh nad národy, Bůh sedí na svatém stolci svém.
Knížata národu shromážděna jsou s Bohem Abrahamovým, poněvadž
silní země Boží náramně vyzdviženi jsou."    A v Žahnu 98. vytýká
vám Duch svatý, a toho, jehož vy nechcete míti za krále,   králem
a pánem Samuele,   Aróna a Mojžíše  a naprosto všech jiných býti
dokazuje. Jsou pak slova Žalmu tato (Ps. 98.): “Hospodin kraluje,
nechť se hněvají národové;   sedí  na cherubech,  pohniž  se  země.
Hospodin na Sioně veliký a vyvýšen jest nade vše národy. Oslavujtež
jméno  tvé  veliké,   neb hrozno a sváto jest,   a   čest  krále miluje
spravedlnost.    Ty jsi ustanovil práva;   soud  a   spravedlnost v Ja-
kobovi tys učinil.    Vyvyšujte Hospodina Boha našeho a klanějte se
u podnože noh jeho, neboť svatý jest. Mojžíš a Aron mezi kněžími
jeho  a Samuel mezi vzyvateli jména jeho;  vzývaliť Hospodina,  dí
Písmo,   a  on je vyslýchal.    V sloupu  oblakovém mluvíval k nim.
Ostříhali svědectví jeho  a přikázaní,   kteráž  dal jim.    Hospodine,
Bože náš, tys je vyslýchal;  Bože,   tys milostiv byl jim a mstil jsi
všechny zámysly jejich.    Vyvyšujte Hospodina, Boha našeho a kla-
nějte se na svaté hoře jeho;  nebo   svatý jest Hospodin  Bůh náš."
38.	Tu Tryfon pravil: Člověče, dobře bychom učinili, kdyby-
chom poslouchajíce učitelů svých zapověděvších s někým z vašinců
v řeč se dávati, 1) tobě k těm řečem se nebyli propůjčovali. Nebo
věci mnohé rouhavé mluvíš,  přesvědčiti nás hledě, že ukřižovanec
onen s Mojžíšem  a  s Aronem  obcoval,  a k nim ve sloupu obla-
kovém mluvil. Potom že člověkem učiněn, na kříž přibit byl a do
nebe vstoupil a opět na zemi přijde a že jemu klaněti se sluší.
Odpověděl jsem já na to: Vím, že, jak slovo Boží praví (Is. 29, 14.), skryta jest před vámi ona veliká moudrost tvůrce veškerenstva a všemocníka Boha. Proto s vámi útrpnost maje, usiluji snažně, abyste věcem protimyslným 2) těm našim porozuměli. Toho-li nic nebude, abych aspoň nevinen byl v den-soudný. Nebo
') O takovém výroku rabínův mluví též 112. k.
2) Míní věcmi těmi narození Kristovo, o němž 48. n., povolání pohanův, o němž k. 109. n., a jiná tajemství podohná.

344

Justin Tryf. k. 38.39. O křtu; o nenávisti proti křesťanům.

Justin Tryf. k. 39. 40. Tajemství Beránka.

345

ještě jiné podivnější, jak se vám zdáti budou, věci uslyšíte. Avšak neskormucujte se, nýbrž raději náchylnějšími posluchači a ohledateli buďte, opovrhujíce podáním učitelů svých; nebo se. jim od ducha prorockého vytýká, že nemohou rozuměti věcem od Boha proneseným, nýbrž raději věcem svým vyučovati hodlají. V Žalmu tedy čtyrycátém čtvrtém toto podobně o Kristu pověděno: “Vyneslo srdce mé slovo dobré, vypravuji díla svoje králi. Jazyk můj péro písaře rychlopisce. Spanilý tvářností jsi nad syny lidské, rozlita jest milostnost na rtech tvých; protož požehnal tebe Bůh na věky. Přepas se mečem svým po bedrech svých, všemocníku. Sličností svou a krásou svou počni, šťastně pokračuj a kraluj pro pravdu a tichost a spravedlnost: a dovede tě podivně pravice tvá. Střely tvé ostrý; národové pod tebou padati budou; pronikajíť do srdce nepřátel králových. Stolice tvá, ó Bože, na věky věků; berlou spravedlivosti jest berla království tvého. Miluješ spravedlnost a nenávidíš nepravosti; protož pomazal tě, Bože, Bůh tvůj olejem radosti nad spoluúčastníky tvé. Mirra, aloe a kassie jde z oděvů tvých, z paláců slonových; jimi obveselily tě dcery královské ve slávě tvé. Přístojíť králová tobě po pravici tvé v oděvu zlatém, ozdobená peřestí. Poslyš, dcero, a viz a nakloň ucha svého a zapomeň na lid svůj a na dům otce svého, a požádá král krásy tvé; neboť on jest pán tvůj a klaněti se budou jemu; dcera Tyrská, všickni bohatci lidu s dary obličeje tvého prositi budou. Všecka sláva dcery královy uvnitř s podolky zlatými, vůkol přioděna jsouc peřestmi. Za ní přivedeny budou panny králi, družky její přivedeny budou tobě; přivedeny budou s radostí a plesáním, přivedeny budou do chrámu králova. Místo otců tvých narodí se tobě synové; ustanovíš je knížaty po vší zemi. Připomínati budou jméno tvé od pokolení do pokolení; protož národové chváliti tě budou na věčnost i na věky věků."
39. Není pak divu, clím, nenávidíte-li také nás, jelikož takto smýšlíme a vás z domínky srdce vašeho veždy tvrdého viníme. Neb i Eliáš o vás k Bohu touže takto praví (III. E. 19, 14.): “Hospodine, proroky tvé zabili a obětnice tvé podvrátili a já jsem ostal sám a hledají duše mé. A odpověděl jemu: Jest mi sedmero tisíců mužův ještě, jenž neskláněli kolenou svých před Bálem." Jakož tedy pro oněch 7000 mužů Bůh nevynášel hněvu tenkráte, takto též nyní dosavad soudu nevynesl aniž vynáší, věda, že ještě každodenně někteří na jméno Krista jeho se vyučují, a cestu bludu opouštějí, kteříž také, jak kdo hoden, dosahují darův, osvíceni bývajíce skrz téhož Krista.    Ten zajisté dosahuje ducha moudrosti,

jiný rady, jiný síly, jiný hojení, jiný předvědy, jiný nauky, jiný bázně Boží.
A Tryfon na to ke mně: Chci, abys věděl, že to mluvě se pošetíš.
Já pak k němu: Slyš, pravil jsem, ani neblázním, ani se neposetím, nýbrž předpověděno jest, že Kristus po svém na nebe vstoupení nás od bludů odvede a nám dary dá. Jsou pak slova tato (Ps. 67, 19.): “Vstoupá na výsost a pojímá vězně, dává dary lidem." My tedy vzavše dary od Krista na výsost vstoupilého, dokazujeme z výroků prorockých, že vy, jenž u sebe samých moudrými a před sebou samými vědoucími (Esai. 5, 21.) se kladete, nemoudři jste a rty toliko ctíte Boha a Krista jeho. My ale vší pravdě vyučeni jsouce, i skutky i poznáním i srdcem až ku smrti je ctíme. Vy pak a snad i proto váháte vyznati, že on, jak to Písma a věci všem patrné1) a věci jménem jeho se stávajíc 2) dokazují, Kristem jest, abyste nebyli pronásledováni ode knížat, kteří zlého a bludného ducha hada působením nepřestanou 3) usmrcovati a pronásledovati vyznavatele jména Kristova, až opět přijde, a všecky zahladí a každému, co zasloužil, odmění.
Tu Tryfon: Již tedy nám důvod dej, že ten, jenž, jak pravíš, ukřižován jest a do nebe vstoupil, jest Kristem Božím. Nebo že Písmo o Kristovi hlásá, že trpěti bude a opět se slávou přijde a že přijme věčné království nade všemi národy, ana všecka jemu království podmaněna budou, to dosti z Písem tebou uvedených dokázáno.   Že ale tentýž onen Kristem jest, nám dokaž.
Já pak: To jsem již, mužové, těm, jenž uši mají, dokázal z věcí, jež vy sami připouštíte. Ale abyste nemněli, že váznu a nemohu toho, co žádáte, dokázati: učiním to, jak jsem přislíbil, na místě příslušném. Nyní ale ku poradě věcí, o nichž jsem řeč zavedl, se obrátím.
40. Tajemství tedy beránka, jejž co velkonoční oběť obětovati velel Bůh, bylo obrazem Krista, jehožto krví podle poměru víry v něho pomazují domy své, to jest samy sebe ti, jenž v něj věří. Nebo že tvor, jejž stvořil Bůh, totiž Adam,  domem byl vdechnutí
1) mravy křesťanské.
2)	divy.
3)	Starým ode všech stran  utiskovaným  nezdálo  se možné,   aby někdy
církev křesťanská pod císaři křesťanskými kvésti měla. Tak Tertullian (Apol. 21.):
“Byliby i císaři   v Krista uvěřili, kdyby  buď císařů pro   svět   potřeba  nebylo
anebo kdyby také křesťané byli mohli býti císaři."

346

Justin Tryf. k. 40. 41. Předpodobnění oběti Kristovy.

Justin Tryf. k. 42. O apoštolech a církvi.

347

Božího, také vy všickni věděti můžete. Že pak příkaz ten toliko dočasným byl, takto dovodím. Beránka velkonočního obětovati Bůh jinde nepřipouští, leč jediné na místě, kde se vzývá jméno jeho, 1) věda, že přijdou dnové po utrpení Kristově, kdežto i město Jerusalémské nepřátelům vašim vydáno bude, a všecka naprosto obětování přestanou. A beránek, jejž celého péci přikázáno, byl obraz utrpení kříže, kteréž podstoupiti měl Kristus. Nebo beránek, jenž se peče, na podobu kříže ustrojen se peče. Jeden zajisté rožeň rovný od částek nejzadnějších proniká až ku hlavě a jeden opět pod lopatkami, k němuž i ruce beránkovy se přičiňují. A onino dva kozlové podobní, 2) jenžto v půst měli obětováni bývati, z nichž jeden byl propustným, druhý obětním, ty pravím opověď dvojího Kristova příchodu; jednoho sice, v němž jej jako propuštěnce starší a kněží lidu vašeho vyvedli, ruce po něm vztáhše a jej usmrtivše; druhého pak, poněvadž na témže místě v Jerusalemě poznáte jej, jehož jste zneuctili, a který byl obětí za všecky hříšníky, jenž pokání činiti hodlají a postí se postem od Isaiáše schváleným, roztrhujíce svazky smluv násilných a zachovávajíce i jiné věci od něho vyčítané, o nichž jsem (k. 15.) pověděl, a které od věřících v Krista se vykonávají. Že pak obětování kozlů dvou v půst obětovánu býti majících rovně nikde jinde leč v Jerusalemě se nedopouštělo, dobře vám jest povědomo.
41. Obětování běli, mužové milí, pravil jsem, které za lidi od malomocenství očištěné přikázáno bylo (Lev. 14, 10.), obraz bylo chleba svátostného, jejžto Ježíš Kristus Pán náš na památku utrpení podstoupeného za ty, jenž duše své ode vší zlosti oprošťují, činiti přikázal, abychom spolu děkovali Bohu i za to, že pro člověka svět stvořil se vším, co na něm jest, i za to, že nás zloby, ve které jsme se nalézali, zbavil, a knížectva a mocnosti dokonalou porážkou porazil skrze toho, jenž dle vůle jeho podtrpným se stal. Protož o obětech od vás druhdy přinášívaných dí Bůh, jak jsem pravil (k. 28.) skrz Malachiáše, jednoho ze dvanácti (Mal. 1,10): “Nemám zalíbení ve vás, dí Hospodin, a obětí vašich nepřijmu z rukou vašich, poněvadž od východu slunce až do západu jméno moje oslaveno bude mezi národy, a na každém místě bude obětovati se kadidlo jménu mému a oběť čistá. Nebo velké bude jméno
1) Důvodu toho pro nedověčnost zákona užívají též Tertullian (adv. Jud. c. 5.) a jiní.
2) To snad vyčerpáno z listu Barnabášova c. 7. Podobně Tertullian adv. Jud. 14. c. V I'ísmě o podobnosti ltozlťi těch nemluví se.

mé v národech, dí Hospodin, vy však zneuctíváte je." O obětech pak od nás pohanů na každém místě jemu přinášívaných, to jest o chlebu svátostném a o kalichu podobně svátostném, předpovídá již tehdy, přidávaje i to, že jméno jeho oslavujeme, vy ale zneuctíváte. Příkaz ale onen obřízky, jímž velelo se, aby rozenátko osmého dne naprosto se obřezovalo, byl obraz obřízky pravé, kterou jsme obřezáni ode bludu a zloby skrze Jesu Krista Pána našeho, z mrtvých v den první po sobotě vstalého. Nebo první den po sobotě, ač prvním ostávaje ze všech dnův, podle počtu všech dnů kruhem obíhajících osmým se jmenuje a prvním býti nepřestává. (Cf. k. 23. a 138.)
42.	Ano i to, co bylo vydáno,   aby  s řízy veleknězovy dva
nácte zvonečkův 1) viselo,  bylo  obrazem   dvanácte  apoštolův od
mocnosti věčného kněze Krista závisících, jejichž hlasem celá země
slávy a milosti Boží a Kristovy plnou se  stala.    Proto i dí David
(Ps. 18, 4.): “Po vší zemi rozešel se hlas jejich a do končin oboru
země slova jejich." A Isaiáš jako v osobě apoštolů ke Kristu mlu
vících,   že  lidé  nevěří kázáním jejich, nýbrž mocnosti toho, jenž
poslal je, takto praví (53, 1.): “Hospodine, kdo uvěří slovu našemu,
a rámě Hospodinovo komu zjeveno jest? Zvěstovali jsme před ním
jako pachole, jako kořen v zemi žíznivé," a co dále následují slova
námi již shora uvedená, (k. 13.) Slova pak, jež praví jako v osobě
mnohých:   “Zvěstovali jsme před ním", a ta jež přičiňuje:   “Jako
pacholátko" oznamují, že lidé zlí jeho poslušnými se stavše, sloužiti
budou rozkazu  jeho, a že   všickni  jako jedno pacholátko budou.
Podobného něco spatřuje  se na těle;  ač mnohé počítají se  údy,
všecky přece jedno tělo nazývají se a jsou.    Lid zajisté a církev,
ač počtem mnozí lidé jsouce, jako by věc jedna byli, pojmenováním
jedním jmenují  se a  slují.   A  o  jiných věcech naprosto všech,
jakož  jsem  byl pravil,   mužové,   od Mojžíše   ustanovených mohu
podrobně  dokázati,  že jsou  obrazy a podobizny a předvésti věcí,
jenž Kristovi  přihoditi  se měly,   pak i lidí,  o nichž, že v něho
uvěří, předpovídáno, naposledy i věcí těch, jež Kristus sám konati
měl.    Ale poněvadž to, co jsem nyní uvedl, dostatečným se mně
zdá býti, k řeči podle pořádku se vracím.
43.	Jakož tedy od Abrahama počala obřízka, od Mojžíše pak
sobota a žertvy a oběti a svátky, a jakož dokázáno jest, že pro
1) Že zvonečků dvanácte bylo, Písmo nepraví nikde. Ostatek, ano všecko v St. Z. u figuře se dalo (I. Cor. 10.), ovšem i oděv veleknězův a části jeho symbolický měly význam, na nějžto již Philo častěji naráží de migr. Abr., de vita Mos., de profug., kdež velekněze v řízu oblečeného obrazem Loga býti praví.

348
Justin Tryf. k   43. Proroctví o narození Kristově.
tvrdošijnost lidu vašeho věci ty ustanoveny, tak měly věci ty přestati dle vůle Otcovy v tom, jenž z panny rodu Abrahamova, pokolení Judova a větve Davidovy se narodil, v Kristu synu Božím, o němžto předpověděno, že přijde pro celý svět co zákon věčný a úmluva nová, jakož uvedená již proroctví okazují. My pak, jenž jsme skrze něho k Bohu přistoupili, nepřijali jsme obřízky tělesné, nýbrž duchovní, kteréž Enoch a podobníci jeho ostříhali; a dosáhli jsme jí křtem, poněvadž jsme hříšníci byli, skrze milosrdenství od Boha, a ovšem lze každému podobně jí dosáhnouti. Ješto ale již na mne dostoupá mluviti o tajemství narození jeho, k tomu přistupuji. Isaiáš tedy o rodu Kristově, že nevypravitelný jest lidem, takto praví, jak jsme již shora (c. 13.) napsali (Is. 53, 8.): “Rod jeho kdo vypraví? Odnímá se se země život jeho; od nepravostí lidu mého ku smrti veden jest." Že rod toho, jenž umříti měl, abychom my lidé hříšní zsinalostmi jeho uzdraveni byli, nevypravitelný jest, duch prorocký tím výrokem jest pověděl. Aby ale také ještě ti, jenž v něj uvěří, věděti mohli, kterakým spůsobem narodiv se na svět přibyl, tím samým Isaiášem, jak by se to státi mělo, duch prorocký takto předpověděl (Is. 7, 10.): “A Hospodin nad to pravil Achazovi, řka: Vyžádej sobě znamení od Hospodina Boha svého na hloubi neb na výši. A řekl Achaz: Nebudu žádati aniž pokoušeti Hospodina. I řekl Isaiáš: Slyšte, dome Davidův: Zdá-li se vám málem poskýtati půtku lidem? a kterak půtku skýtáte i Hospodinu? Proto vám dá Hospodin sám znamení: Ejhle, panna v životě počne a porodí syna a nazve jméno jeho Emanuel. Máslo a med jísti bude, než pozná voliti zlé neb voliti dobré; poněvadž dříve než pozná pachole dobré nebo zlé, zavrhne zlé, aby vyvolilo dobré. Proto dříve, než naučí se pachole jmenovati otce neb matku, odejme moc Damaška a kořisti Samařské přede králem Assyrským. 1) A spuštěna bude země, kterou ty těžko poneseš ode tváře dvou králův. Ale Bůh uvede na tebe a na lid tvůj a na dům otce tvého dny, jakých nepřišlo nikdy na tebe ode dne, v němž odvrátil Efraim od Judy krále Assyrského." Že v rodu Abrahamově dle těla žádný nikdy z panny se nenarodil, aniž, že by se byl narodil, se někde praví, kromě Krista našeho tohoto, všem na bíledni jest. Poněvadž ale vy a učitelé vaši osmě-lujete se říkati, že není praveno v Isaiášově proroctví: “Aj, panna v životě míti bude", nýbrž “device v životě počne a porodí syna," a poněvadž proroctví vykládáte, jako by slušelo na Ezechiáše, jenž
1) Toto sem vklouzlo z Is. 8, 4. nedopatřením opisovačů.

Justin Tryf. k. 44.45. Napomenutí ku přijetí víry v Krista.	349
králem vaším byl:   pokusím se o tom proti vám v mále se pronésti a dokázati, že to řečeno jest o Kristu od nás vyznávávaném. 1)
44.	Tak zajisté ve všem nevinným s strany vás shledán budu,
když důvody pronášeje, vás přesvědčiti se vynasnažím. Jestliže však
vy tvrdošijni ostávajíce anebo na mysli pro ustanovenou křesťanům
smrt  ochabujíce,   pravdě  se nepodvolíte,   zlými sobě rádci býti se
prokážete. Ano, vy sami sebe svádíte, domnívajíce se, že pro pojití
své dle těla z Abrahama všecka dobra  od Boha skrz Krista zaslí-
bená zdědíte.   Nebo nikdo z dober oněch nikterak něčeho nemůže
dostati, leda ti, kdo v mysli připodobnili se víře Abrahamově a kdo
tajemství všecka poznali, ta totiž, že příkazy některé ku poctě Boží
a  vykonávání  spravedlnosti   vydány  byly,   že  ale  jiní  příkazové
a skutkové podobně buď o tajemství Kristovu, bud1 pro tvrdošijnost
vašeho lidu vyřčeni jsou.2) A že tomu tak, Bůh u Ezechiele o tom
se prohlásil (14, 20.):   “Byť Noe  a Jakob 3)  a Daniel prosili buď
o   syny  nebo   dcery,  nebude jim   dáno."    A u  Isaiáše  o  témž
takto   dí   (66,   24.):    “Řekl Hospodin   Bůh:   A  vyjdou   a uvidí
mrtvoly lidí přestupníků.   Nebo červ jejich nezhyne a oheň jejich
neuhasne  a budou na odivu všemu tělu."    Protož náleží, abyste
naději tu lichou z duší odřezše, usilovali poznati, jakou cestou se
vám odpuštění hříchů a čáky  dědictví  dober přislíbených dostane.
Neníť pak jiná, leč tato,  abyste Krista tohoto poznavše a obmyti
byvše, pro odpuštění hříchů obmytím od Isaiáše ohlášeným  beze-
hříšně napotom žili.
45.	Na to Tryfon: Ačkoli zdám se vyrážeti tebe z řečí k tomu,
0	čem mluvíš, potřebných: přece, poněvadž otázka, kterou předlo
žiti volím, doléhá, dříve mně se v ní propůjčiž.
Já pak: Dotazuj se, nač chceš, jak se ti namane; já zajisté
1	po otázkách a odpověděch řeč přejíti a doplniti se pokusím.
On ale: Řekni mně tedy, dí, zda ti, co dle zákona Mojžíšem ustanoveného žili, na vzkříšení žíti budou, jako Jakob a Enoch a Noe, čili nebudou?
') Podobně sv. Iren. (3, 21, 1.) proti Theodotionovi Efezskému a Aquilovi Pontickému zastává, že na místě dotčeném u Is. má se překládati panna a nikoli děvice.
2) Poznám rozdílu mezi příkazy tajemstvím jmenuje, poněvadž nejpředněji a nejpotřebněji bylo uznati, že ospravedlnění nepřichází skrze obřízku a zákon Mojžíšův, nýbrž skrze krev Kristovu (viz níže k. 67.). Potřebné pak bylo to uvoditi, aby Židé neskládali důvěru v obřadech zákonných, nýbrž aby je i s obřízkou za věci dočasné považujíce, víru Abrahamovu napodobiti se snažili a k pověčnému zákonu Božímu, křesťanství, přistoupili.
3) V LXX. a hebr. stojí Job.

350

Justin Tryf. k. 45. 46.  O spravedlivých Star. Z.

Justin Tryf. k. 46.47. Zničené předpisy Starozákonní.

351

Tož já k němu: Když jsem byl slova Ezechielova uvodil, že byť i Noe, Daniel a Jakob prosili za syny a dcery své, nedostanou toho, nýbrž že ovšem každý skrze spravedlnost svou spasen bude: tím jsem také vypověděl, že i ti, jenž dle zákona Mojžíšova žili, tolikéž spaseni budou. Nebo co samo sebou krásno, zbožno a spra-vedlivo jest, to se v zákoně Mojžíšově těm, jenž jeho poslouchají, činiti velí; a co pro zarytost lidu konati poručeno, to podobně předepsáno a od těch, jenž pod zákonem byli, vykonáváno bývalo. Kdo zajisté činí, co povšechně a přírodně a pověčně krásno jest, ti bohulíbezni jsou, a skrze Krista tohoto na vzkříšení tak jako ti, jenž před nimi byli spravedliví, Noe, Enoch, Jakob a podobní všickni spaseni budou s těmi, jenž Krista tohoto Syna Božího znají, 1) jenž i před zoří a před lunou byl, a z oné panny rodu Davidova se vtěliv zroditi se ráčil, aby správou touto had zlostník od počátku a andělé jemu upodobnělí zahubeni byli, smrt pak v nevážnost přišla a při druhém příští Kristově těch, jenž věří v něho a dobrolíbezně žijí, dokoná ostavila, aniž napotom byla, když jiní k soudu a odsudku ohně na neustavnou pokutu odesláni budou, jiní ale v bezestrastí a neporušitelnosti, a bez bolesti a nesmrtelnosti se octnou.
46. Kdyby ale i nyní někteří chtěli zachovávati ustanovení Mojžíšova a věřili by v Ježíše ukřižovaného, poznavše, že jest Kristem Božím, a že mu všecky naprosto souditi dáno, a že jeho království jest pověčné: zda by mohli i ti spaseni býti? otázal se mne.
Já pak opět: I to spolu považme, dím, zda lze jest ostříhati -i nyní všech ustanovení Mojžíšových?
On ale odtušil: Nikoli. Naznáváme zajisto, že, jak jsi pravil, ani beránek velikonoční, ani ti, jež veleno v půst přinášeti, kozlové, ani jiné jakékoli oběti jinde obětovati se nemohou.
Tož já: Které věci jsoutě tedy, dím, jež zachovávati lze, prosím, sám pověz; nebo přesvědčen budeš, že člověk nezachovávaje aniž konaje věčných těch spravedlnosti příkazů,2) ovšem spasen býti může.
On pak: Sobotování, pravil, obřezání se, měsíců zachovávání a obmývání se, když se dotekl člověk něčeho Mojžíšem zakázaného, aneb po sejití se.
1) t. j. křesťané.
2) Tuto rozumí ironicky obřady starozákonné, jež Židé za věčné drželi, ač před Abrahamem obřízky, před  Mojžíšem zákona nestávalo.

A já řekl jsem: Zdá-liž se vám, že Abraham a Izák, a Jakob a Noe a Job, a kteříkoli jiní před nimi anebo po nich podobně spravedliví byli, jako Sara, manželka Abrahamova, a Rebekka Izákova a Ráchel Jakobova a Lia, a jiné podobné až po matku Mojžíše, sluhy věrného, ač nic toho nezachovávavše, že, dím, tito spaseni býti' mohou ?
A Tryfon odpověděl: Zda nebyl obřezán Abraham a potomci jeho?
Já pak: Vím, že Abraham a potomci jeho obřezáni byli. Proč jim ale obřízka vydána byla, o tom shora jsem se šíře vyjádřil, a jestliže vás řeč má nepřesvědčuje, věc tu opět ohledovati budeme. Že pak z věcí těch, o nichž na sporu jsme, až do Mojžíše žádný spravedlivý nic naprosto nezachovával ani příkazu k -jich zachovávání nedostal, kromě obřízky od Abrahama počátek vzavší,
0	tom vy dobře víte.
A on na to: Víme. dí, a že spaseni jsou, vyznáváme.
Tož já zase: Považte, že pro zarytost lidu vašeho Bůh všecky takové příkazy vám skrz Mojžíše přikázal, abyste věcmi těmi mnohými ve všelikém jednání veždy před očima měli Boha, a ani ukřivďovati  ani  bezbožně   jednati nezačínali.    Nebo  přikázal vám
1	sukénko šarlatové sobě obložiti, aby vás takto nepojala nepaměť
Boha (Deut. 6, 6.   Num. 15, 38.);  a spolu velel, abyste prým na
blankách  přetenkých   čtenami jakýmisi,  ježto naprosto svaté býti
rozumíme,  popsaný  sobě  obkládali, těmi věcmi upomínaje, abyste
veždy v paměti Boha a spolu výstrahu v srdcích svých mívali. Vy
však ani dost málo  na uctění Boha nepamatujete  a nijak jste se
nedali navoditi, abyste nemodlařili.   Bůh zajisté za Eliáše počítaje
ty, jenž před Bálem kolenou neskláněli, pravil jich toliko 7000 počtem
býti, a v Isaiáši na vás se domlouvá, že i děti své modlám obětu-
jete.    My však,  abychom  neobětovali těm, jimž druhdy jsme oběť
přinášeli, snášíme pokuty nejhorší a usmrcováni bývajíce, radujeme
se,  doufajíce,  že Bůh vzkřísí nás skrze Krista svého, a neporuši-
telnými a bezestrastnými a nesmrtnými nás učiní.    A  že k vyko-
návání spravedlnosti a ku pobožnosti věci pro zarytost lidu vašeho
vám přikázané nic nepřispívají, povědomo nám ovšem jestiť.
47. A Tryfon opět: Kdyby někdo věda, že tomu tak jest, kromě toho, že tohoto Kristem býti veřejně vyznává, v něj věře a jeho poslouchaje, kdyby, dí, chtěl i věci ty zachovávati, zdali spasen bude ? Takto se otázal.

352

Justin Tryf. k. 47. Zákon Starý a víra v Krista.
A já řekl jsem na to: Jak se mně podobá, Tryfone, pravím, že takový spasen bude, jestliže jiných lidí, totiž těch, jenž z pohanstva skrz Krista od bludu obřezáni jsou, naprosto namluviti neusiluje, aby totéž, co sám, zachovávali, říkaje, že nemohou spaseni býti, kdo těch věcí neostříhají; jakož jsi také ty s počátku rozmluv našich činil, dokazuje, že nebudu spasen, věcí těch nezachovávaje.
A on: Proč jsi tedy pravil: Jak se mně podobá, takový spasen bude, leč, že jsou, jenž praví, že takoví spaseni býti nemohou ?
Jsou, odpověděl jsem, ó Tryfone, a ti ani v řeči ani v přebývání společenství s takovými1) míti se neosmělují; s nimižto já se neshoduji. Ale jestliže ti pro nestateč mysli také nyní věci, jež z Mojžíše zachovávati mohou a jež pro tvrdost srdce lidu poznáváme býti ustanoveny, s doufáním v Krista a zachováváním věčných a přírodných spravedlnosti a zbožnosti příkazův spojiti hodlají, nezdráhajíce se s křesťany a věřícími obcovati, jak jsem byl pravil, a nenamlouvajíce jich, aby se obřezovali, sobotovali a věcí podobných zachovávali: tito, domnívám se, mají přijímání a obecenství všech věcí jako jednomyslníci a bratří účastni bývati.2) Pakli ale, ó Tryfone, někteří z vašincův, pravíce se věřiti v Krista tohoto, naprosto podle zákona Mojžíšem vydaného žíti nutí ty, jenž z pohanstva v Krista uvěřili, aneb takovým stoupenstvem jim obcovati se nepodvolují, podobně já takových nepřijímám. O těch ale, jenž od nich namluviti se dají, aby zachovávání zákona s vyznáním Krista Božího spojovali, domnívám se, že spolu snad spaseni býti mohou. Ale o těch, kdo vyznavše a poznavše, že tento jest Kristem, a za jakoukoli příčinou k zachovávání zákona přivedeni byvše, zapírají, že on jest Kristus, a před skonáním svým sobě neusmyslí, držím, že spasení jim se nedostane. Podobně za to mám, že ti, jenž ze semene Abrahamova pošli a podle zákona žijí, ale před koncem života svého ve Krista nevěří, spaseni býti nemohou, obzvláště ale ti, jenž v synagogách Kristovi tomuto zlořečili a zlořečí, jakož i těm, jenž v Krista věří, a všeho se podjímají,
1) s takovými, t. j. stěmi, jenž Krista poznavše, i napotom obřady Zákona Starého zachovávali.
2) Když sv. Justin to psal,   tehdy  lidi  zákon Mojžíšův   s křesťanstvím polučující ještě nevyloučeno z církve.   Později ale církev   vyloučila je z   lůna svého, ana nestateč a slabost jejich byla přešla v urputnost.
353

Justin Tryf. \ 48.   O věčnosti Kristově.
aby spasení došli a pokuty ohně pověčného znikli. 1) Dobrota zajisté a vlídnost Boží a nesmírnost bohatosti jeho ovšem člověka pokání ze hříchů činícího, jak Ezechielem se prohlašuje, za spravedlivého a bezhříšného má. Kdo ale od pobožnosti a od činění spravedlnosti k nespravedlnosti a bezbožnosti se navracuje, toho za hříšníka a nespravedlivce a bezbožníka pokládá. Protož i Pán náš Ježíš Kristus pravil:2) “V čem vás postihnu, v tom i souditi budu." (Cí. Jo. 5, 30.)
48. A Tryfon: Co o věcech těch smýšlíš, již jsme slyšeli. Ujav tedy řeč, kde jsi přestal, ji dokonej; nepodobna se mi zajisté zdá a naprosto neprůvodna býti. Nebo co pravíš, že Kristus tento před věky co Bůh bytoval a že napotom člověkem se státi a se naroditi podvolil, a že nikoliv není člověk z člověkův, to netoliko nepodobno, ale i pošetilo se mně býti zdá.
Já pak jsem na to řekl: Vím, že řeč ta se nepodobna býti zdá, obzvláště lidem rodu vašeho, kteří jste věcem Božím rozuměti a je činiti nikdy nechtívali, nýbrž raději to, co navrhovali učitelé vaši, jak i sám Bůh volá. Avšak, Tryfone, tmi se nevyvracuje, že tento jest Kristem Božím, byť bych i dokázati nemohl, že on co Syn tvůrce veškerenstva, Bohem jsa, předbytoval 3) a z panny co člověk se narodil. An ale jsem byl dokázal, že tento jest Kristem Božím, jakýmkoli jsa: nedokáži-li, že předbytoval a co člověk nám podobný ve strastech se narodil a tělo maje, dle vůle Otcovy trpěl: v té jediné věci mne z bludu viniti spravedlivo bude, nikoli však popírati, že tento Kristem jest, ač by člověkem ze člověku narozeným toliko se býti viděl, a toliko se dokázalo, že z vyvolení Kristem se stal.   Nebo jsou, dím dále, z našincův4) někteří, jenž
') Kus a necel jest tu text řecký a vydavatelé jeho, jiný jinak,  ho doplňují, což jsme i my tu učinili.
2) Vzato jest to z ev. podle Hebrejských.
3) Sv. Justin tuto činí, co každému věhlasnému činiti náleží, vede-li spor s urputnými protivníky. Nejprve zajisté potřebno, aby základná pravda, z níž jiné jako z praménku se vyřinují, se připustila od popíratele, byt by o potocích z praménků povstalých nechtěl věděti. Proto však z toho, když někdo na čas a prozatím skrze důvod vedený ke člověku něco připouští, nikdo nebude odvě-tovati, že to za věc lhostejnou pokládá aneb dokoná za pravé drží. Heretiky ty, jenž Ježíše za Krista měli, ale Božství jemu odpírali, tuto úvodě, nechválí heresi jejich, nýbrž potvrzuje z nich, že Ježíš jest Kristem, ješto ovšem nepřátelily svědectví mnoho váhy do sebe mívá.
4) Sv. Justin tuto spor veda se Židem, ovšem mohl i heretiky “našinci" nazývati, ješto i tito v poměru k Židňm křesťany nazváni býti mohli. Podobně doleji k. 82. dí: jsou u nás mnozí lžiučitelové (falešní učitelé pseudodidaskaloi).
23

354

Justin Tryf. k. 49.    O příchodu Eliáše.

Justin Tryf. k. 49. 50. O Janu Křtiteli.

355

vyznávají ovšem jej býti Kristem, ale však pouhým člověkem ze člověku jej býti kladou, s nimižto se já neshoduji, aniž bych se shodoval, byť i nejmnožší díl z těch, jenž se mnou stejně smýšlejí, totéž povídali. Od Krista nepoveleno zajisté nám, věřiti naukám lidským, nýbrž těm, jež od blahoslavených prorokův kázáno a jimž od Krista vyučováno bylo.
49. A Tryfon : Mně pak zdají se, dí, onino, jenž praví, že člověkem byl, že podle vyvolení pomazán a Kristem učiněn byl, podobněji mluviti nad vás, jenž držíte nauky, o nichž jsi pravil. Nebo my všickni očekáváme Krista člověka ze člověkův se naroditi a od Eliáše, když přibude, pomazánu býti majícího. Pakli ten zdá se býti Kristem, ovšem za člověka ze člověku míti ho sluší. Ješto však Eliáš posud nepřišel, tudíž se nedomnívám toho Kristem býti.
Já pak zase jsem otázal se jeho: Zdali nedí Písmo skrz Zachariáše,1) že před velkým a hrozným dnem oním Páně Eliáš přijde ?
Ovšem, odpověděl onen.
Když tedy Písmo nutí vyznati, že dvojí příchod Kristův před-věstován jest, jeden sice, ve kterémž se ukáže jako podtrpný a neslavný a nesličný; druhý, kdež slavný a co soudce všech přijde, jakož i shora šíře dokázáno: zdali nebudeme domýšleti se, že to výrokem Božím prorokováno bylo, že Eliáš předchůdcem hrozného a velkého dne, totiž druhého příchodu jeho bude ?
Ovšem, odpověděl.
A Pán náš, dím, o témže ve vyučováních svých předpověděl, pravě, že Eliáš přijde. My pak víme, že se to stane, když přijde ve slávě s nebes Pán náš, Ježíš Kristus, jehož i při prvním příchodu co hlasatel předcházel Duch Boží, v Eliáši druhdy byvší, v Janu rodu vašeho prorokovi, po němžto žádný jiný se u vás nezjevil prorok. Onto u řeky Jordánu sedě, volal (Mt. 3, 11. 12.): “Já vás sice křtím vodou ku pokání, přijde ale silnější nade mne, jehož obuv nositi hoden nejsem. Ten vás křtíti bude v Duchu svatém a v ohni; jehožto věječka jest v rukou jeho a vyčistí humno své a pšenici shromáždí do stodoly, plevy pak spálí ohněm neuhasitelným."    A   téhož  proroka   zavřel král   váš   Herodes   do vězení a
Sr. shora 35. c. a Ap. I. 26. Slovo našinci tuto o katolících vykládati zhola nelze. Aniž pak Justin sám stojí. Orig. c. Cels. 1. 3. princ. 2, 10., Greg. Naz. or. 37., Hier. prasf. 1. 11. in Is. tolikéž heretiky, když buď s pohany, buď se Židy řeč vedou, svojinci jmenují.
1) Malachiáše státi má, u něhož se to nalézá 4, 15.

narozeniny své slavě, když tancováním synovkyně své se rozkochal, pravil jí, žádati cokoli by chtěla. Matka pak děveččina nabídla ji žádati hlavu Jana uvězněného. A ana žádala, poslal a hlavu Janovu poručil na míse přinésti. (Mat. 14. Mar. 6.) Proto i Kristus náš, na zemi jsa ještě, k těm, jenž pravili, že má Eliáš před Kristem přijíti, pravil (Mat. 17, 11.): “Eliáš sice přijde a napraví všecko; pravím však vám, že Eliáš již přišel, ale nepoznali ho, nýbrž učinili mu, co se jim zachtělo." Psáno pak jest, že učeníci tenkráte porozuměli, že jim o Janu Křtiteli povídal.
A Tryfon: Zdáš se mi i v tom nepodobné věci mluviti, že duch prorocký v Eliáši byvší, také v Janu byl.
Já pak na to: Nezdá-li se tobě, že na Josuovi, Navově synu, jemuž po Mojžíšovi lid vésti přikázáno, totéž dalo se, an Bůh, vele Mojžíšovi položiti ruce na Josua, 1) sám pravil: A já přenesu z ducha, jenž v tobě jest, na něho.
A on na to : Ovšem.
Jakož tedy, dím, tenkráte, když Mojžíše ještě mezi lidmi stávalo, přenesl Bůh na Josua z ducha, jenž v Mojžíši byl: tak mocen byl Bůh přenésti ducha z Eliáše na Jana; aby, jak Kristus v prvním příchode neslavným se ukázal, tak i příchod první ducha jeho, jenžto se v Eliáši veždy čist 2) zachovával, podobně jak Kristův, neslavným byl poznán. Praví se zajisté, že Bůh tajnou rukou Amaleka pobojoval; a že Amalek padl, toho nezapřete. Pakli by se řeklo, že Amalek toliko při slavném Krista příchodu vybojován bude, jaké ovoce bude míti do sebe řeč ta písmová (Ex. 16, 17.): “Rukou skrytou Bůh pobojoval Amaleka"? Porozuměti tedy můžete, že skryta byla moc Boží v Kristu ukřižovaném, před nímž i démonové i všecka naprosto knížatstva a mocnosti se třesou.
50. Tryfon tudy: Zdá se mi, jako bys z úsilné se mnohými o všech věcech dohadných půtky byl přišel a že proto hotov jsi na všecko, oč bys otázán byl, odpověděti. Odpověz mi tedy nejprve, kterak můžeš dokázati, že i jiný Bůh jest kromě stvořitele veškerenstva, a potom dokážeš, že i z panny naroditi se podvolil.
Já na to: Dříve připusť, abych uvedl řeči některé z proroctví
1) Přenesl Justin to, co se čte Num. 27, 18. a Deut. 34, 9., s tím, co o 70 starších dí Bůh. (Num. 11, 17.)
2) t. j. sdělením a přenesením na Jana žádné škody a žádného porušení neutrpěl. Philo de gigant, o duchu Mojžíšově, z něhož na 70 starců přeneseno, dí takto: Nedomnívej se, že odnětí to děje se odtětím a rozpojením, nýbrž se to dělo, jak u světla se stává.
23*

356

Justin Tryf. k. 50. 51.    Jan předchůdce  Kristův.

Justin Tryf. k. 52.    O dvojím příchodu Kristové.

357

Isaiášova, pravené o předchodnictví,  kterým předešel téhož Pána našeho, Ježíše Krista, Jan Křtitel a prorok.
A on na to: Připouštím.
Tož já dím: Isaiáš o předchodu Janově takto předpověděl (Is. 39, 7.; 40, 1—17.): “I řekl Ezechiáš k Isaiášovi: Dobro jest slovo Hospodinovo, jež mluvil: Buď pokoj a spravedlnost za dnů mojich. A potěšte lidu; kněží, mluvte k srdci Jerusalema a potěšte ho; nebo naplnilo se pokoření jeho; rozřešen jest hřích jeho, nebo vzal z ruky Hospodinovy dvojitě hříchy své. Hlas volajícího na poušti: Připravtež cesty Hospodinovy, přímé učiňte stezky Boha našeho. Všeliké údolí naplní se a všeliká hora a chlum poníží se, a budou všecka místa křivá přímými a drsnatá cestami hladkými. A zjeví se sláva Hospodinova a uvidí všeliké tělo spasení Boží; nebo Hospodin mluvil. Hlas řkoucího: Volej, I řekl jsem: Co budu volati? Všeliké tělo jest tráva a všeliká sláva člověkova jako květ polní. Usychá tráva a opadá květ, ale slovo Hospodinovo ostává na věky. Na horu vysokou vystup ty, jenž blahé věci zvěstuješ Siónu; povyš mocně hlasu svého, jenž zvěstuješ blaho Jerusalemu: Povyšte se, nebojte se. Řekni městům Judským: Aj, Bůh váš! Hospodin, ejhle, přijde s mocí a rámě jeho přijde s vládou. Aj, mzda jeho s ním a dílo před ním. Jako pastýř pásti bude stádo svoje a ramenem shromáždí beránky a březích potěší. Kdo změřil vody rukou a nebe pídí a zemi celou hrstí ? Kdo zavěsil hory závažím a chlumy váhou? Kdo poznal mysl Hospodinovu, a kdo byl rádcem jeho, aby oznámil jemu? S kým se radil, aby vyučil ho? A kdo jemu ukázal soud? Aneb kdo oznámil jemu cestu rozumu? Národové všickni jako krůpěje od oková a jako vyrážek u váhy počítají se a za výplivek se pokládati budou. Liban nepostačí k zanícení a zvěř jeho nestačí k zápalům, a národové všickni nic nejsou a za nic se nepokládají."
51. Když jsem byl přestal, pravil mně Tryfon: Obojetny jsou všecky řeči prorocké, tebou uvedené, člověče, nemající nic rozhodného k dokázaní toho, co jsi dokázati hodlal.
Já pak jsem odpověděl: Kdyby nebyli, Tryfone, po tomto Janovi přestali a dokoná odestali proroci v pokolení vašem, tu by snad to, co o Ježíši Kristovi pronáším, obojetným se zdáti mohlo. Ješto ale Jan předcházel, volaje lidi ku pokání, a Kristus k němu, když ještě u řeky Jordána seděl, přišed, konec učinil prorokování a křtění jeho, sám pak evangelium kázal, pravě, že blízko jest království nebeské, že musí mnoho trpěti od zákonníků a fariseů, a  ukřižován byti  a třetího  dne vstáti,   a že opět přibude do Je-

rusalema a tehdy s učeníky svými opět jísti a píti bude, a že v mezičasí před jeho příštím odštěpenstva povstanou, a lžiprorokové ve jménu jeho, což vše takto že se stalo, na bíledni jest: kterak ještě pochybovati možno, jelikož věc sama vás přesvědčiti může? Pravil pak dále, že již napotom nepovstane prorok v pokolení vašem a že poznají lidé, že úmluva nová, o jejímž ustanovení Bůh za dávna předpovídal, již přibyla, to jest on sám, ješto Kristus jest; takto pak pravil (Mat. 11, 13.): “Zákon a proroci až do Jana Křtitele; odtud království nebeské násilí trpí a násilníci uchvacují je. A přijmouti-li chcete, on jest Eliáš, jenž přijíti má. Kdo má uši k slyšení, slyš."
52. I od Jakoba, patriarchy, předpověděno, že dvojí bude příchod Kristův a že při prvním bude strádavým, a že po přijití jeho v pokolení vašem nebude ani proroka, ani krále (takto jsem řeč dále vedl); a že národové v Krista strádavého uvěřivší, očekávati budou druhý příchod jeho. A proto,1) dím, Duch svatý v podobenství a ukrytě to vypověděl. Takto ale, přidal jsem, pravil (Gen. 49, 8.): “Judo, chváliti budou tě bratří tvoji; ruce tvé na hřbetě nepřátel tvých. Skláněti se tobě budou synové otce tvého. Lvíče jest Juda. Ze zárodu, synu můj, jsi vzešel. Lehnuv spí jako lev a jako lvíče. Kdo zbudí ho ? Nebude nedostávati se knížete z Judy, aniž vojvody z beder jeho, dokud nepřijde, co jemu složeno jest.2) A on bude očekávání národův, uvazuje k vinici hříbě své a k réví oslátko své.3) Ve víně bude práti roucho své a v krvi hroznové plášť svůj. Radostny jsou oči jeho od vína a zuby jeho bily jako mléko." Že v pokolení vašem od doby, co počátek vzalo, až do času, v němž Ježíš Kristus tento narozen jest a trpěl, nikdy se nenedostávalo ani proroka, ani knížete, říci se ne-stoudně neopovážíte, aniž toho provésti můžete. Nebo ač namítáte, že Herodes, po němžto trpěl, byl Askaloňan, připustíte předce, že v pokolení vašem stávalo velekněze;4) protož, poněvadž jste i ten-
') aby totiž Židé svědectví o zavržení svém a o přijetí pohanů vymazati nemohli; tak dokládá níže v 120.
2) Jinde jinak cituje Justin totéž místo, an někdy (srov., co dí o tom doleji n. 120. a 123.) nenásleduje sedmdesáti tlumočníků, nýbrž k výkladu Židův se uchyluje.
3) V Apol. I. slova poslední nedopatřením či příčinou jinou vynechav, tuto je doplňuje.
4) Spojitost tuto dosti jest temná a obtíže zavalovala všem vykladatelům, ješto Židé, aby ušli důkazu z Písma (Gen.49.) vedenému, samítali, že Herodes, cizák, již před Kristem nad Židy panoval; sv. Justin, aby vyvrátil námitku tu, dokazuje, že ovšem ještě kněží a obětí se jim nenedostávalo.

358

Justin Tryf. k. 53.    O dvojím příchodu Kristově.

Justin Tryf. k. 54. 55.   Smrt Kristova; jeho božství.

359

krátě měli muže, jenž dle zákona Mojžíšova obětoval, a ostatní zákonná ustanovení ostříhal, a poněvadž prorokové postoupně trvali až do Jana, jakož jste je i tenkráte měli, když lid váš do Babylona byl převeden, země popleněna a nádoby svaté rozchváceny: tudy ovšem nenedostávalo se vám proroka, jenž by pánem a vůdcem a knížetem lidu vašeho byl. Nebo duch, jenž v prorocích byl, vám také krále pomazával a ustanovoval. Ale po přibytí a skonání Ježíše Krista našeho v pokolení vašem nikdy proroka nebylo, ani není, a pod vlastním králem býti jste přestali, a k tomu země vaše zpustošena a jako budka na ovoce jest opuštěna. Výrok pak onen Jakobův: “a on bude čáka národův," obrazně znamená, že dva budou příchody jeho, a že národové uvěří v něho; což se vám druhdy spatřiti udá. Nebo my, jenž jsme ze všech národů skrze víru v Krista služebníky Božími a spravedlivými učiněni, očekáváme, že on opět přijde.
53. Slova: “Uvazuje k vinici mladé a k réví oslátko," před-ukazovala skutky za prvního jeho přibytu jím vykonané a národy, jenž v něho uvěřiti měli. Neb národové ti byli jako hříbě, jenž břemen a na šiji své jařma netrpí, až Kristus tento přišed, vyslal učeníky své a je vyučil a oni jařmo slova jeho nesouce, hřbet svůj podložili k snášení všeho, pro dobra očekávaná a od něho přislíbená. A v pravdě Pán náš Ježíš Kristus, maje vejíti do Jerusalema, oslici s oslátkem u vchodu městyse, Betfage řečeného, uvázanou sobě přivésti učeníkům přikázal, a na ni vsednuv, clo Jerusalema vjel. A věc ta, jakož výslovně, že od Krista se díti má, zvěstována byla, když od něho se přede všemi dala, zjevně jej Kristem býti ukázala. Ač pak ty věci všecky staly se a z Písem se dokazují, předce vy ještě srdcem se zatvrzujete. Prorokoval pak o tom Zachariáš, jeden ze dvanácti, že takto se státi má (9, 9.): “Raduj se velmi, dcero Siónská, plesej, ohlašuj, dcero Jerusalémská! Aj! král tvůj přijde tobě spravedlivý a spasný a tichý a chudý, sedě na podjaremnici a na oslátku." To pak, že Duch svatý s patriarchou Jakobem výslovně praví, že on podjaremnice také s oslátkem užije, a po tom to, že také, jak jsem pravil, učeníkům svým obojí dobytče přivésti kázal, to bylo spolu předvěstováním těch, jenžto ze synagogy vaší i s jinými z pohanstva jsoucími v něho uvěří. Nebo jakož oslátko bezbřímné bylo obrazem těch, jenž jsou z pohanství, tak oslice podjaremná byla obrazem rodu vašeho; zákon máte zajisté vám od prorokův vložený. Ale od Zachariáše proroka také předpověděno, že ubíjen bude Kristus tento a že rozprchnou se učeníci jeho, což se i stalo.    Nebo   po   ukřižování jeho učeníci

se rozprchli,  až vstal   z mrtvých a je přesvědčil, že o něm předpověděno,   aby trpěl.   A oni tak se přesvědčivše,   a    v obor celý země vyšedše, věcem těm učili.    Odtud i my u víře a nauce jeho potvrzeni   býváme,   poněvadž i z prorokův,  i z věcí  těch,  jež po světě celém na jmeno   Ukřižovance onoho   ctiteli Božími stávati se spatřujeme, důvody věření svého bereme.    Zachariášova slova jsou tato (13, 7.): “Procitni, meči na pastýře mého a na muže lidu mého, praví Hospodin zástupů; bij pastýře,   a rozprchnou se ovce jeho." 54.    Slova,  jenž od Mojžíše napsána,   od patriarchy Jakoba ale předpověděna byla, totiž:   “Práti  bude  ve  víně  roucho své a v krvi hroznové plaší svůj," vyznamenávala,  že krví svou obmyje ty, jenž v něho věří.  Rouchem jeho nazývá zajisté Duch svatý ty, jenž odpuštění hříchů  skrze něho obdrželi,   v   nichžto  vždy. sice mocí   svou přítomen jest, zjevně však na druhém příchode svém bude.   Mluvíc pak Písmo o “krvi hroznové",   vtipně objevuje, že Kristus ovšem krev má, ale nikoli z lidského semene,  ale z moci Boží.   Nebo jako krve hroznové člověk nezplodil,  nýbrž Bůh, tak i předpověděl,  že krev Kristova nebude ze semene lidského,  ale z moci Boží. Proroctví ale toto mnou uvedené,   ó muži, dokazuje, že Kristus není člověkem ze člověkův,  po  obyčeji lidí narozeným. 55.    A Tryfon odpověděl: Rozpomeneme se na výklad ten tvůj, jestliže  také  jinými  důvody  potvrdíš otázku  tuto.   Nyní ale již předešlou řeč opět ujav, ukaž nám, že Bůh jiný kromě Stvořitele veškerenstva od ducha prorockého se uznává, varuje se však, abys nejmenoval slunka a luny, o nichž se píše (Deut. 4,19.; cf. c. 121.), že jich dopustil Bůh pohanům, aby je za bohy ctili. A tímto spůsobem proroci jako z nadužití často mluví,   “Bůh tvůj Bůh bohů jest a Pán pánů,"   přidávajíce častěji:   “velký,   silný a strašný". (Deut. 10, 17.)   Nebo se to nepraví,   jako by onino vskutku byli bohové,   ale že Písmo nás tím učí, že z těch,  jenž bohy  a  pány domníni jsou, Bůh onen pravý, jenž všecko stvořil, sám Pán jest. Aby pak i to prokázal Duch svatý skrz Davida sv. (cf. Ps. 95, 5. I. Chron. 16, 26.), praví: “bohové národů", bohové   domnělí jsou “modly démonův", ne však bohové; ano uvodí zlořečenství na ty, jenž je dělají a jim se klaní. (Cf. Ps. 113, 6. 8.)
A já na to: Neuvedu, dím, důkazů takových, jimiž odsouzeny býti vidím ty, jenž těm a podobným věcem se klaní, ale uvedu takové, proti nimž nikdo ničeho pronésti moci nebude. Budou se tobě zdáti nové, ač denně se od vás čtou, tak že i z toho vám lze poznati, že pro zlobu vaši Bůh ukryl před vámi, abyste porozuměti nemohli moudrosti řečí jeho, kromě některých, jimiž podle velikého

360

Justin Tryf. k. 56.    O božství Kristově.

Justin Tryf. k. 56.   O božství Kristově.

361

milosrdenství svého, jak dí Isaiáš, zanechal símě ke spasení, aby jak Sodomané a Gomorhané naposled rod váš nebyl zahuben. Pozorujtež tedy, co z Písem sv. připomenu, čehož netřeba vykládati, ale jenom toliko to slyšeti.
56. Mojžíš tedy, blažený a věrný sluha Boží, okazuje bohem býti toho, jenž se Abrahamovi u dubu v Mambře zjevil s andělama dvěma, spolu s ním na soud Sodomy vyslanýma od jiného, jenž veždy v nadnebeských sídlech ostává a žádnému se nikdy nezjevil, aniž s kým někdy osobně mluvil, a jejž stvořitelem veškerenstva a Otcem býti rozumíme. Nebo takto dí (Gen. 18, 1.): “Ukázal se mu Bůh u dubu v Mambře, an seděl ve dveřích stanu za poledne. Pozdvih pak očí svých, viděl, a aj, mužové tři stáli nad ním a uviděv je, běžel jim vstříc ze dveří stánku svého a poklonil se na zemi a pravil," a ostatek až do slov (19, 27.): “Abraham pak, přivstav sobě záhy ráno, šel na místo, kdež stál před Hospodinem a pohleděl na tvárnost Sodomy a Gomorhy, a na tvář země vůkolní a viděl. A aj, vstupoval plamen jako dým z peci." A přestav dále mluviti, otázal jsem se jich, zdali porozuměli řečem těm?
Oni pak odpověděli, že sice rozuměli, ale že věci pověděné neprospívají nijak k dokázaní, že jiný bůh nebo pán jest, aneb že by Duch sv. mluvil o jiném, kromě stvořitele veškerenstva.
A já opět: Vynasnažím se přesvědčiti vás o tom, co mluvím, ješto Písmům rozumíte, že totiž kromě tvůrce veškerenstva jiný jest a sluje Bohem a Hospodinem, jenž i andělem se nazývá, protože zvěstuje lidem, co jim zvěstovati míní stvořitel veškerenstva, nad něhož jiný Bůh není. A slova pověděná opět uvodiv, ptal jsem se Tryfona: Myslíš-li, že pod dubem Mambreským Bůh se Abrahamovi ukázal, jak Písmo dí?
A on:  Ovšem.
Byl-li to, dím. jeden z těch tří, jež duch prorocký muže nazývá a o nichž praví, že se Abrahamovi zjevili?
A on: Nebyl, dí; nýbrž zjevil se mu Bůh dříve, než ti tři se ukázali. Onino pak tři, jež Písmo nazývá muže, andělé byli, dva z nich posláni ke zkáze Sodomy, jeden pak, aby zvěstoval Sáře, že bude syna míti, pro kterou příčinu i vyslán byl, kterou vyřídiv, odešel.
Kterak tedy, dím, se spatřuje, že ten jeden z tří, jenž ve stánku byl, a pravil (Gen. 18, 14.): “Za časy vrátím se k tobě a Sara syna míti bude," se navrátil, když Sara byla syna porodila a kterak Písmo prorocké tamtéž jej Bohem býti naznačuje? Aby pak vám zřejmo bylo,   co pravím,   slyšte  věci Mojžíšem pravené.

Jsou pak tyto: “Vidouc Sara syna Agary, děvečky egyptské, který se narodil Abrahamovi, pohrávajícího s Isákem, synem svým, řekla k Abrahamovi: Vyvrhni děvku tu a syna jejího; nebo nebude dědicem syn děvky této se synem mým Isákem. Tvrdá pak velmi se viděla řeč ta býti Abrahamovi o synu jeho. Řekl pak Bůh Abrahamovi: Nebuď tobě stížno s strany pacholete a děvky. Všecko, co ti řekne Sara, povol řeči její, nebo v Isáku bude jmenováno símě tvé." Porozuměli-li jste tedy, že ten, jenž slíbil druhdy pod dubem navrátiti se, předvídaje, že potřebí bude, aby to Abrahamovi poradil, k čemu Sara ho namlouvala, že ten, dím, se ovšem vrátil, jak psáno jest, a že Bůh to byl, jak slova tato oznamují: “Řekl pak k Abrahamovi Bůh: Nebuď obtížno před tebou o pacholeti a děvce" (Gen. 21, 9.)?   Tak jsem se jich tázal.
Tryfon odpověděl: Ovšem; avšak tím vším nedokázal jsi, že jiný jest Bůh kromě toho, který se ukázal Abrahamovi, jenž se i jiným patriarchům a prorokům zjevil, ale dovedl jsi toliko, že my jsme nedobře smýšleli, pokládajíce, že ti tři, jenž ve stanu u Abrahama byli, čiří andělé byli.
A já opět: Kdybych z Písem nemohl vám dokázati, že jeden ze tří oněch i Bůh jest, i andělem se jmenuje, poněvadž, jak jsem pravil, poselství koná těm, jimž chce oznámiti velení své skrze něho stvořitel veškerenstva: právě byste o tom, jenž v tvárnosti muže s dvěma s ním přibylýma andělama Abrahamovi se ukázal a před světa stvořením Bohem byl, totéž smýšleli, co národ váš celý smýšlí.
Ovšem dí; a takto jsme posavad za to měli.
Já pak opět dím: Na Písma se odvolávaje, pokusím se přesvědčiti vás, že ten Bůh, o němž se praví a píše, že Abrahamovi, Jakobovi a Mojžíšovi se ukázal, jiný jest od toho, jenž všecko stvořil, Boha, jiný, pravím, počtem, ne však úmyslem; nebo pravím, že nikdy nic neučinil a nemluvil, leda co sám stvořitel světa, nad něhož není žádného boha, chtěl, aby učinil aneb promluvil.
Tož Tryfon: I to nám tedy dokaž, abychom i v tom s tebou se shodovali. Nebo nedomníváme se, abys řekl, že on mimo vůli tvůrce veškerenstva něco vykonával aneb mluvil.
A já dím: Písmo mnou již uvedené vám všecko zjevné učiní. Dí pak (Gen. 19, 23.): “Slunko vzešlo nad zemi, a Lot vešel do Segor, a Hospodin deštil na Sodomu sirou a ohněm od Hospodina s nebe a podvrátil ta města a všecko vůkolí."
A tu druh Tryfonův čtvrtý pravil: Toho tedy jednoho ze dvou andělů do Sodomy šedších,  jejž Písmo  skrze Mojžíše pánem jme-

362

Justin Tryf. k. 56.   O božství Kristově.

Justin Tryf. k. 50. 57. O božství Kristově.

363

nuje, kromě Boha, jenž Abrahamovi se zjevil, ovšem Pánem nazývati
sluší.1)
Netoliko pro tu příčinu, dím, slušelo všelijak vyznati, že i kromě toho, jejž co stvořitele veškerenstva poznáváme, jiný někdo pánem se nazývá od Ducha svatého. Nejenom zajisté od Mojžíše, ale i od Davida se to děje; neb i tento praví (Ps. 109, 1.): “Praví Pán Pánu mému, seď na pravici mé, dokavad nepoložím nepřátel tvých za podnože nohou tvojich," jak jsem již byl uvedl (k. 32.). A opět na jiném místě: “Stolice tvá, Bože, na věky"věkův. Berlou přímosti berla království tvého. Miloval jsi spravedlnost a nenáviděl jsi nepravost. Proto pomazal tebe Bůh, Bůh tvůj olejem radosti nad spoluúčastníky tvé." Odpovězte mně nyní, zdali srovnáváte se s tím, že i jiný někdo od ducha Božího nazývá se bohem a pánem mimo Otce všech věcí a Krista jeho? Nebo já podejmu se dokázati vám z téhož Písma, že není to jeden ze dvou andělů do Sodomy přišedších, jejž Písmo pánem nazývá, nýbrž ten, jenž s nimi byl a o němž se praví, že co Bůh Abrahamovi se zjevil.
A Tryfon: Dokaž, dí. Nebo, jak vidíš, den postoupá a my k odpověděni tak nebezpečným hotovi nejsme, ješto jsme neslyšeli nikdy žádného, jenž by tak zpytoval, neb ohledoval neb dokazoval. A nebyli bychom tebe mluvícího snesli, kdybys nebyl všecko na Písmo odnášel; nebo z nich snažíš se činiti důvody a okazuješ nad Stvořitele všehomíra nebýti boha žádného.
Já pak: Víte tedy, dím, že Písmo praví (Gen. 18, 13.): “I řekl Hospodin k Abrahamovi: Proč usmála se Sara pravíc, již tedy ovšem porodím? Já pak sestárla jsem. Možná-li jest u Boha věc ta ? časem tímto vrátím se k tobě v hodinu a Sara syna bude míti." A maličko dále: “Povstavše odtud mužové, pohledli na tvář Sodomy a Gomorhy. Abraham ale šel s nimi, doprovázeje je. A řekl Hospodin: Neskryji před Abrahamem služebníkem svým, co učiním." A po málo slovech opět dí: “Řekl Hospodin: Křik Sodomy a Gomorhy  rozmnožil se a  hříchové jejich jsou  velici
1) Temné místo, k jehož opravení a ucelení rozdílné čtení navrhováno. Druh Tryfonův připouští, dvě býti osoby, jimž jméno Hospodina se dává, ale za to má, že jeden z andělů do Sodomy všedších Hospodinem se jmenuje, mimo Boha Abrahamovi se ukázavšího. Justin chválí to, co připouštěti onen druh se zdál, že totiž mimo Tvůrce všech věcí jiný také někdo jmenuje se v Písmě Hospodinem, avšak spolu slibuje dokázati, že se nenazývá Hospodinem v Písmě jeden ze dvou andělů dotčených, nýbrž ten, jenž s anděly byl a Abrahamovi, jak Písmo vypravuje, co Bůh se zjevil.

velmi. Sstoupiv spatřím, jestli dle křiku ke mně přicházejícího páchají čili nic, abych věděl. A obrátivše se odtud mužové, vešli do Sodomy. Abraham ale stál před Hospodinem, a přiblíživ se, pravil: Zdali zahubíš spravedlivého s bezbožným?" A co dále. Nebo se mně nepodobá opět totéž psáti, an jsem byl zpředu všecko napsal, nýbrž věcí těch, z nichž jsem k Tryfonovi a k soudruhům důkazy vedl, říci potřebí jest. Tož přišel jsem na to, co následuje, kde dí (v. 33.): “Odešel Hospodin,, přestav mluviti s Abrahamem a odešel Abraham na místo své. Přišli pak andělé dva do Sodomy večer. Lot ale seděl před branou Sodomskou" a dálejšek až k slovům (19, 10.): “Vztáhše muži ruce, uvedli k sobě Lota do domu a zavřeli dvéře." A následné až: “Chopili andělé ruku jeho, a ruku ženy jeho a ruce dcer jeho, ješto Hospodin šetřil ho. I stalo se, že vyvedše ho ven, pravili jsou: Zachovej, zachovej duši svou, neohledej se zpět, aniž prodlévej na vší okolině; na hoře zachovej se, abys i ty spolu zachvácen nebyl. Řekl pak k nim Lot: Prosím, Pane, poněvadž nalezl služebník tvůj milost před tebou a zvelebils spravedlnost svou, že činíš, by žila duše má. Já pak nemohu na hoře zachován býti, aby nezachvátilo mne to zlé a neumřel bych. Aj, město to blízko, do něhož mohu utéci, jest malé; tam zachován budu, jak malé jest a žíti bude duše má. A řekl mu: V té věci povoluji tobě, abych nepodvrátil města toho, o kterém jsi pravil. Popil zachovat se tam, nebo nebudu moci učiniti věci, dokud tam nevejdeš. Proto nazval jméno města Ségor (malé). Slunce vzešlo nad zemí a Lot vešel do Ségora. A Hospodin deštil na Sodomu a Gomorhu sirou a ohněm od Hospodina s nebe, a podvrátil města ta a celou okolinu." A tu opět přestav, dovodil jsem: Zdaž ani teď, přátelé, nevyrozuměli jste, že ten jeden ze tří, jenž i Bohem i Hospodinem jest atomu, jenž v nebesích jest, slouží, dvou andělů těch pánem jest? Nebo když onino clo Sodomy šli, on ostav k Abrahamovi věci mluvil napsané od Mojžíše. A když i on sám po rozmluvě odešel, navrátil se Abraham na místo své. Když pak on odešel, nemluvili již andělové dva s Lotem, nýbrž sám on, jak oznamuje.Písmo, s ním mluvil a ovšem pánem jest, jenž od Pána v nebesích, to jest od stvořitele všehomíra obdržel, aby uvedl ty věci na Sodomany a Gomorhany, co Písmo vyčítá slovy těmito: “Hospodin deštil na Sodomu a Gomorhu sirou a ohněm od Hospodina s nebe."
57.   Když jsem se odmlčel,  pravil Tryfon:   Patrno jest,  že Písmo nás nutí, abychom to vyznali; že ale pochybovati sluší o tom,

364

Justin Tryf. k. 57. 58. O božství Kristově.

Justin Tryf. k. 58.    Příklad o Jakobovi.

365

co se praví, že jedl věci připravené a předložené od Abrahama, také ty připustíš.
A já odpověděl jsem: Že jedli, psáno jest. Což jestliže tak slyšíme, že tři jedli a ne dva toliko, jenž vskutku andělé byli a v nebesích, jak nám zřejmo, pokrmův, ač nikoli takových, jakých lidé, požívají (nebo o maně pokrmu, jímž krmeni otcové vaši na poušti, Písmo takto dí, že chléb andělů jedli 1): domníval bych se, že Písmo řkouc “jedli", tak mluví, jak i my říkáme o ohni, že všecko tráví; nikoli ale nemá to slyšáno býti, že zuby a čelistmi žvýkajíce jedli. Protož u věci té v nesnázi neuvázneme, maličko-li jenom ku přenesenému slov užívání pohlédneme.2)
A Tryfon: Věc ta se ovšem tak rozřešiti dá, rozdíl-li učiníme v jedení, jelikož o těch, jenž strávili věci od Abrahama připravené, psáno jest, že jedli. Již tedy proto jmi se nám vyložiti, kterak tento Abrahamovi se zjevivší Bůh, jenž i sluhou jest Boha tvůrce všehomíra a jenž z panny se narodil, člověkem všem s námi strastem, jak jsi pravil, podrobeným se stal.
A já: Dovol, dím, Tryfone, dříve jiné také důvody k hlavě této přičiniti, abyste o tom i vy přesvědčeni byli; napotom vyložím, jak žádáš.
Na to on: Učiň, jak se tobě zdá; mně zajisté věc veležádoucí budeš činiti.
58. I řekl jsem: Písmo uvedu vám, aniž pak úpravných toliko řečí pro pouhou umělost poskytovati hodlám. Nemám zajisté do sebe mohutnosti takové, nýbrž toliko milost od Boha mně udělena k vyrozumění Písmům jeho, kteréžto milosti darmo a hojně přiúčastniti lidi všecky napomínám, abych snad pro příčinu tuto nebyl odsouzen při soudu, jejž držeti bude skrze Pána mého Ježíše Krista Boha tvůrce všehomíra.
A Tryfon: činíš tak, jak důstojno jest pobožnosti; přetvařovati se ale se zdáš mně, pravě, že umělou řečí vládnouti neumíš.
A já jsem opět odpověděl: Poněvadž se ti to takto zdá, tedy to při své váze nechejme;  já však přesvědčen jsem, že pravdu
') Mannu za pokrm andělů mají též Clem. Alex. (psed. 1, 6, 41.) Tert. (carn. Christi 6. adv. Jud. 3.)
2) Nepochybuje, že ti dva andělé jedli; poněvadž ale Písmo o třech hostech Abrahamových mluví, nedokládajíc, že dva toliko jedli, třetí však nejedl, a poněvadž tudíž se pokládati zdá, že i třetí, Logos, Syn Boží, jedl: tedy Justin obrazný výklad připouští tenkráte, kdyby vlastně o pravém jedení na Loga neslušně připadati se viděl.

jsem pravil. Ale abych již raději jiné důvody přičinil, dej dobrý pozor.
Mluv tedy, dí on.
A já: Od Mojžíše, bratří, opět psáno jest, že tentýž, jenž patriarchům zjevil se a Bohem se nazývá, i andělem i pánem se jmenuje, abyste také z toho poznali, že on Otci veškerenstva slouží, jak jste již připustili, a spolu napořád množšími důvody přesvědčeni ostávali. Výrok pak Mojžíšem projádřený o věci, jenž Jakoba, vnuka Abrahamova, se týkají, takto dí (Gen. 31, 10.): “I stalo se, když počínaly ovce březeti, viděl jsem je očima ve snách. A aj, berani a skopci vstupovali na ovce a kozy, bělaví, strakatí a popelavě kropenatí. A řekl mně anděl Boží ve snách: Jakobe, Jakobe! Já pak pravil jsem: Což jest, Pane? I řekl: Vzhlédni očima svýma a viz berany a skopce vstupující na ovce a kozy, bělavé a strakaté a popelavě kropenaté. Nebo jsem viděl, co tobě Laban činí. Já jsem Bůh, který jsem se ukázal tobě na místě Božím, kde jsi mně pomazal mezník (sad) a slib jsi mně zaslíbil. Nyní tedy povstaň a vyjdi ze země té, a odejdi do země narození   svého  a budu s tebou."   A   opět na místě jiném
0	témž Jakobu dí takto (Gen. 32, 22.): “Vstav noci té, vzal man
želky dvě a děvky dvě a jedenáct dětí svých a přešel brod Jakoba.
A vzal a přešel potok a přepravil všecky  věci  svoje.   Zůstal pak
Jakob sám a zápasil s ním anděl 1) až do rána.  Vida pak,  že mu
neodolá,   dotekl  se   širokosti   stehna  jeho,   a ztrnulá   šíř   stehna
Jakobova, když zápasil s ním. I řekl jemu: Propusť mne; nebo se
již rozednívalo.   On pak řekl: Nepropustím tebe, leč mi požehnáš.
I řekl jemu:   Které jest jméno   tvé?   Odvěděl:   Jakob.   I řekl:
Nebudeš více nazývati se Jakob, ale Israel bude jméno tvé. Nebo
an jsi omocněl s Bohem, i s lidmi mocným budeš.   Otázal se tedy
Jakob  a řekl:   Ohlas mně jméno  tvé.   I řekl:   Nač  tážeš  se na
jméno mé?  I požehnal jemu tam.  A nazval Jakob jméno místa
toho: tvář Boží: nebo jsem viděl Boha tváří v tvář, a zveselila se
duše má." A opět jinde o Jakobovi řeč čině, dí takto (Gen. 35, 6.):
“Přišel Jakob do Lůzy,  která jest v zemi  Chanaanské,   což jest
Béthel,   on  i   veškeren lid,  jenž  byl  s ním.   I vzdělal  tu  oltář;
a nazval jméno  místa toho  Béthel;   nebo  tam  se mu byl ukázal
Bůh, když utíkal od tváře bratra svého Esava. Umřela pak Debora,
chůva Kebeky,   a  pochována   jest   poníže   Béthele   pod   dubem,
a nazval Jakob jméno místa toho:  dub pláče. Ukázal se pak Bůh
1) anděl čtou rukopisové Just. nedopatřením opisovatelů místo člověk.

366

Justin Tryf. k. 59. 60. Příklady o Jakobu a Mojžíšovi.

Justin Tryf. k. 60. 61.    O božství Kristově.

367

Jakobovi opět v Lůze, když přibyl z Mesopatamie Syrské a požehnal jemu. A řekl mu Bůh: Jméno tvé již nebude slouti Jakob, nýbrž Israel bude jméno tvé." Bohem se nazývá, Bohem jest a bude. A když všickni hlavami pokynovali, pravil jsem: Domnívám se potřebno býti, abych vám tuto uvedl také ta místa, jenž vykládají, kterak se mu zjevil, když utíkal před Esavem, onen i anděl i Bůh i Pán, který také v tvárnosti muže Abrahamovi se ukázal, a v tvárnosti člověka s Jakobem samým zápasil. Jsou pak slova ta: “Vyšel Jakob od studně přísahy a putoval do Charan a octnul se na místě jistém a spal na něm; nebo zašlo bylo již slunko. A vzal z kamenů místa a položil pod hlavu svou a spal na místě tom a snil. A aj, žebřík postavený na zemi, jehož hlava do nebe dosahovala, a andělé Boží vstupovali a sstupovali na něm. A Hospodin spoléhal na žebřík a řekl: Já jsem Hospodin Bůh Abrahama otce tvého a Isáka. Neboj se. Zemi, na které spíš, dám tobě a semeni tvému a bude símě tvé jako písek země a rozšíří se k moři a k jihu a k severu a k východu, a požehnána budou v tobě všecka pokolení země a v semeni tvém. A aj, já s tebou jsem, ostříhaje tebe na všeliké cestě, kterou půjdeš, a povrátím tebe do země této, neboť neopustím tebe až učiním všecko, co jsem mluvil tobě. I procitnul Jakob ze sna svého a řekl: Hospodin jest na místě tomto, a já nevěděl jsem. I bál se a řekl: Jak hrozno jest místo toto. Není tu než dům Boží a tatoť brána nebeská. A vstal Jakob na úsvitě, a vzal kámen, který tam položil pod hlavu svou, a postavil ho za sloup a vlil olej na vrch jeho. A nazval Jakob jméno místa duní Boží a Ulammaus bylo jméno místa toho dřívější."
59.	A  to  pověděv:   Postrpte,   dím,   abych  z  knihy Exodu
vám  dokázal,  kterak tentýž i anděl i Bůh i Pán i muž i člověk,
jenž Abrahamovi a Jakobovi se ukázal, také v ohni plamenném ze
kře se zjevil Mojžíšovi a mluvil s ním.   A když onino pravili,   že
rádi a bez obtíže a hotově poslouchají, pronesl jsem: Toto nachází
se v knize nadepsané Exodus (2, 23.): “Po mnohých dnech oněch
umřel král egyptský a zasténali synové Israelovi od prací," a ostatek
až do slov: “Jdi a shromažď staršinstvo Israelské, a řekneš k nim:
Hospodin Bůh  otců vašich ukázal se mně, Bůh Abrahamův, Bůh
Isákův,  a Bůh Jakobův, řka: Pohledem pohlídám na vás, a na to
co se vám přiházelo v Egyptě."  A k tomu jsem  přičinil:   Vyroz-
uměli jste,   mužové,  že ten, jehož Mojžíš  nazývá andělem v ohni
plamenném s sebou mluvivším, sám Bohem jsa, Mojžíšovi oznamuje,
že on jest Bůh Abrahamův a Isákův a Jakobův?
60.	A Tryfon:  Věcem těm nevyrozumíváme ze předešlých,

řečí tvých, pravil, nýbrž jenom tomu, že sice andělem byl ten, jenž se ukázal v plameni ohnivém, že ale s Mojžíšem Bůh mluvili tak že dva najednou byli v tomtéž vidění, i anděl i Bůh.
A já jsem odpověděl zase: Byť se i to bylo tenkráte dalo, přátelé, aby u vidění Mojžíšovi stalém spolu byli i anděl i Bůh: přece, jak řečmi předeslanými vám dokázáno, nebude Bohem tvůrcem veškerenstva ten, jenž Mojžíšovi pravil, že jest Bůh Abrahamův, Bůh Isákův a Bůh Jakobův, nýbrž ten, o němž dokázáno vám, že zjevil se Abrahamovi a Jakobovi, že vůli všeho-tvůrce slouží a radě jeho v soudu Sodomských podobně posluhoval; tak že, byť i, jak pravíte, byli dva, anděl i Bůh, přece nikdo ač rozumu jsa krátkého, se neopováží říci, že Tvůrce veškerého světa a Otec věci nebeské veškery opustiv, na malém země prostranství se ukázal.
A Tryfon: Jelikož dokázáno jest, že ten, jenž Abrahamovi se ukázal, a Bohem a Pánem se jmenuje, od Pána nebeského dostal věcí těch, jež na zem Sodomskou uvedl: nyní, byť i býval anděl s Bohem Mojžíšovi se ukázavším, vyrozumíme, že Bůh ze kře s Mojžíšem mluvivší nebyl Bůh stvořitel veškerenstva, nýbrž onen,
0	němž dokázáno, že i Abrahamovi i Isákovi i Jakobovi se ukázal,
kterýžto i  andělem Boha  stvořitele všehomíra  se jmenuje  a jím
býti se pochopuje, poněvadž od Otce a Tvůrce všech věcí příkazy
lidem donáší.
Opět já:   Již  dokáži,   Tryfone,   že  u  vidění  Mojžíšově   týž
1	andělem jmenovaný i Bohem jsoucí,  sám ukázal se Mojžíšovi
a s ním rozmlouval.  Nebo tak dí Písmo (Ex. 3, 2.):   “Ukázal se
mu pak anděl Hospodinův v ohni plamenném ze kře; a vidí, an
keř hoří ohněm a neshořuje. I dí Mojžíš:   Půjdu a spatřím vidění
to velké, že neshárá keř. Vida pak Hospodin, že přichází spatřovat,
volal ho ze kře." Jakož tedy Písmo toho, jenž ve snách se Jakobovi
ukázal,  andělem jmenuje a pak vypravuje, že týž anděl, jenž ve
snách se mu zjevil,  jemu povídal   (Gen. 35, 7.):   “Já jsem Bůh,
který jsem ukázal se tobě, když jsi utíkal před tváří Esava bratra
svého,"   a jakož dí,  že za Abrahama v soudu Sodomských soud
vynesl Hospodin od Hospodina nebeského:  tak také tady  Písmo
vypravujíc, že anděl Hospodinův se ukázal Mojžíšovi,  a napotom
jej pánem a Bohem býti označujíc, nemíní jiného leč téhož, o němžto
se pronáší  mnohými   svědectvími  již   uvedenými,   že  Bohu   nad-
světovému, nad něhož nestává jiného, posluhuje.
61. Důvod jiný také vám, přátelé, z Písma uvedu, že Bůh přede  vším  tvorstvem zplodil počátek,  moc nějakou ze sebe roz-

368

Justin Tryf. k. 61. G2. Další výroky o Kristově božství.

Justin Tryf. k. 02. 63.   O božství Ježíše Krista.

369

umnou, která i slávou Otcovou od Ducha svatého se nazývá, a již Synem, již Moudrostí, již andělem, již Bohem, již Pánem a Logem sluje; někdy také prvovojvodou se nazývá, který zjevil se Josuovi, Navovu synu, ve spůsobě člověka; on zajisté má ta všecka jména proto, že slouží vůli Otcově a že se narodil z vůle Otcovy. Čili nespatřujeme, že tytéž věci na nás se dějí? Nebo pomysl nějaký pronášejíce, mysl zplozujeme, nevšak odtětím, tak aby mysl v nás jsoucí pronášením tím se ztenčovala. 1) Taktéž vídáme, že z ohně jiný povstává oheň, aniž umenšuje se ten, od něhož rozžehnutí se vzalo, nýbrž stejným zůstává; a ten, jenž z onoho vzat jest, sám bytuje a svítí, neumenšiv toho, z něhož se rozžehnul. Dosvědčí mně logos moudrosti, týž jsa Bůh z Otce veškerenstva zplozený, kterýž jest Logos, a Moudrost, a Moc, a Sláva zploditele Šalo-mounem toto pravícího 2) (v. 8, 21.): “Vyvěstujíc vám, co se denně stává, na věci odvěčné podrobně vás upamatuji. Hospodin stvořil mne, počátek cest svých k dílům svým. Před věkem založil mne, na počátku, před utvořením země a před učiněním propastí, před vyprýsknutím pramenův vod, před ustavením hor; přede všemi pahorky zplodil mne. Bůh učinil krajinu a bezbydlí a výšiny obývané pod nebem. Když připravoval nebe, byla jsem. přítomna jemu, a když vyznačoval trůn svůj na větrech; když upevňoval oblaky svrchované, a utvrzoval prameny propasti. Když upevňoval základy země, byla jsem u něho ústrojkyní. Já jsem byla, s nížto se kochával; na každý den veselila jsem se před ním časem každým, poněvadž radoval se, obor země dokonav, a kochal se v synech lidských. Nyní tedy, synu můj, slyš mne. Blažený muž, jenž vyslyší mne, a člověk, jenž stezek mojich ostříhá, bdě u dveří mých každým dnem, střeha veřejí vchodů mých. Nebo východové moji východové života, a připravena jest dobrolíbeznost od Hospodina. Kdož ale proti mně se prohřeší, ukrutní jsou proti duši své, a kdo mne nenávidí, milují smrt."
62. A totéž, přátelé, výrok Boží skrze Mojžíše pravil, ukazuje nám, že k témuž, jehož ukázal, Bůh v témž smyslu o učinění člověka pravil,  an dí toto:   “Učiňme člověka dle obrazu
1) Slovce logos značí řeč, um, mysl, rozum, a protož v jazyku našem místo toto, kde slovce onoho třikrát užito, s tíží přeložiti.
2) fesantos se vztahuje na Otce, Zploditele, ač jiní čtou fésas na Loga to slyšíce; avšak Justin často připisuje Bohu Otci, co v Písmě se vůbec praví, jakož hned v k. 62., 63. a 113., kdež Bohu Otci vypravování přikládá, že Josue druhou obřízku meči kamennými vvkonal.

svého a dle podobenství. Ať panují rybám mořským, a ptactvu nebeskému, a zvířatům, a celé zemi, všelikým plazům plazícím se po zemi. A učinil Bůh člověka, dle obrazu Božího učinil ho, muže a ženu učinil je. A požehnal jim Bůh, řka: Rosťte a množte se, a naplňte zemi a panujte nad ní." Abyste pak slova uvedená pro měníce, neřekli, co učitelové vaši říkají, buď že Bůh k sobě pravil ono “učiňme", kterak i my učiniti něco chtějíce, sobě říkáme: “Učiňme"; buď že k živlům, to jest k zemi a jiným podobné, z nichž člověka učiněna býti nahlídáme, slova ta Bůh pravil: “Učiňme": tedy řeč téhož Mojžíše opět uvedu, z níž beze vší pochyby poznati můžeme, že mluvil k někomu, jenž dle počtu jiným a spolu rozumným jest. Jsou pak slova tato (Gen. 3, 22.): “I řekl Bůh: Aj, Adam učiněn jest jako jeden z nás, by znal dobré i zlé." Slovy “jako jeden z nás" počet těch, jenž s sebou spojeni jsou, a nejméně dva naznačoval. Nebo se mně nikoli nezdá právo býti, čemu vašincové odštěpenci učí, aniž učitelové jejich toho dokázati mohou, že totiž k andělům mluvil, anebo že výtvorem andělů bylo tělo lidské. Nýbrž týž v pravdě od otce vydaný zplo-zenec před všemi stvořeními byl s Otcem, a s tím mluvil Otec, jakož vyjevil výrok Boží skrze Šalomouna, že týž, jenž od Šalomouna se jmenuje moudrost, i co počátek jest přede všemi věcmi i co plod od Boha zplozen jest, jenž totéž skrze zjevení Josuovi synu Navově dané učí. Aby pak i odtud vám zřejmo bylo, co povídám, slyšte slova z knihy Josuovy. (5, 13.) Jsou tato: “Stalo se, když byl Josue v Jerichu, vzhlídna očima, vidí člověka stojícího před sebou; a přistoupiv Josue dí jemu: Našinec-li jsi anebo z nepřátel? A on řekl jemu: Já jsem prvovůdce vojska Hospodinova; právě přišel jsem. A Josue padl na tvář na zemi a pravil jemu: Pane, co velíš sluhovi svému? A dí prvovůdce Hospodinův k Josuovi: Szuj obuv u nohou svých, nebo místo, na kterém jsi, svatá jest země. I dí Hospodin k Josuovi: Aj, já dávám tobě Jericho podrobené a krále, jenž v něm jest, a muže silné chrabrostí."
63. Tryfon pak: Valně a mnohými, příteli, pravil, to dokazuješ důvody. Již tedy, co zbývá, že totiž on z panny jako člověk podle vůle Otcovy se naroditi a ukřižován býti a umříti nezdráhal se, ukaž, a že napotom vstal a na nebe vstoupil, dovoď. A já odpověděl jsem: To již mnou dokázáno, mužové, z před-uvedených řečí prorockých, jež pro vás opět připomínaje a vykládaje, pokusím se i v tom vis ke snášení se se mnou uvésti. Nezdají-li se tobě tato slova, Isaiářova (53, 8.): “Rod jeho kdo vypraví? poněvadž odjat jest život jeho z země,"   nezdají-li se,  dím,  slova
24

370

Justin Tryf. k. 63. 64. O Kristu pravém Mesiáši.

Justin Tryf. k. 64.    O Kristu pravém Mesiáši.

371

ta navrhovati, že ten, jenž od Boha se praví býti vydán na smrt pro nepravosti lidu, nemá rodu svého z lidí? O jehož i krvi, jak jsem povídal (54.), Mojžíš v podobizně mluvě, pravil, že roucho své zpéře krví hroznovou, anať krev jeho nepochodila ze semene lidského, nýbrž z vůle Boží. A slova Davidova (Ps. 109.): “Ve skvělostech světců tvých, ze života před dennicí zplodil jsem tebe. Přisáhl Hospodin a nebude litovati: ty kněz jsi na věky podlé řádu Melchisedechova." Zdali, dím, slova ta neznačí vám, že ode dávna Bůh a Otec veškerenstva jej ze života lidského zploditi měl? On pak i na jiném místě od nás již uvedeném (k. 38. 56.) dí (Ps. 44, 7.): “Trůn tvůj, ó Bože, na věky věků, berla pravosti berla království tvého. Miluješ spravedlnost a nenávidíš nepravosti; protož pomazal tebe Bůh, Bůh tvůj olejem plesání nad společníky tvé. Myrrha a aloe a kasia jde z oděvů tvých z domů slonových, jimižto obveselili tebe. Dcery královské v slávě tvé; přistála královna po pravici tvé, v roucho ozlacené oděna, opeřestěna. Poslyš, dcero, a viz, a nakloň ucha svého a zapomeň na lid svůj a na dům otce svého. A požádá král krásy tvé; nebo on jest pán tvůj a klaněti se budeš jemu." Již pak řeč ta zjevně okazuje, že on i poklony hodným, že Bohem a Kristem od toho, jenž to spůsobil, osvědčeným jest. Že pak k těm, jenž v něho věří, jsouce jedna duše, jedna společnost a církev jedna, k církvi totiž jménem jeho povstalé a jména jeho se přiúčastnivší (křesťané zajisté všickni se nazýváme) slovo Boží se co k dceři pronáší, tolikéž zjevně slova ohlašují, učíce nás, na zvyky starootcovské zapomínati. Znějí pak takto: “Poslyš, dcero, a viz a nakloň ucha svého a zapomeň na lid svůj a na dům otce svého; a požádá král krásy tvé, nebo on jest pán tvůj a klaněti se budeš jemu."
64. A Tryfon: Bud1 si vámi, jenž z pohanů jste, za pána, Krista a Boha uznán, jak i Písma znamenají, ješto se od jména jeho všickni křesťany nazývati hodláte. My však Boha, jenžto i jeho učinil, sluhové jsouce, nepotřebujeme jej vyznávati, aniž jemu se klaněti.
A já jsem odpověděl na to: Kdybych, ó Tryfone, svárlivým a ješitným jako vy byl, již bych nedotrval sdělovati se s vámi řečmi, ješto vy nestrojíte se věcem povídaným vyrozuměti, nýbrž jenom něco mluviti se popouzíte. Nyní ale, an soudu Božího se obávám, o žádném z pokolení vašeho nesoudím napřed, zdali není z těch, jenž podle milosti Hospodina Sabaoth spaseni býti mohou. Protož, ač vy nezbedně se chováte, budu, cokolivěk byste namítali, aneb odporovali, v odpovídání pokračovati; což také ke všem všady

ze všelikého pokolení lidského, jenž prostě o věcech těch se mnou bádati aneb na mně o nich se poptávati chtějí, zachovávám. Že tedy také ti, jenž z pokolení vašeho spasení docházejí, skrze něho spaseni bývají a jemu přileží, to dím z toho, co jsem z Písem napověděl, kdybyste mysl byli přičinili, dobře byste byli nahlédnouti mohli; aniž byste ovšem o tom se mne byli otázali. Opět tedy uvedu, co jsem byl z Davida dříve (k. 37.) pravil, a prosím vás, abyste ku pochopení, nevšak k nezbedování a odporování toliko se ponoukali. Jsou pak řeči onyno Davidovy tyto (Ps. 98.): 1) “Hospodin kraluje! nechať hněvají, se národové, jenž sedí na cherubech; pohni se země. Hospodin na Siónu veliký a vyvýšený nade všecky národy. Oslavujte jméno tvé veliké, nebo hrozné jest a svaté, a čest králova miluje soud. Ty připravuješ pravotu, soud a spravedlnost v Jakobu ty činíš. Vyvyšujte Hospodina Boha svého, a klaňte se podnoží nohou jeho, poněvadž svatý jest. Mojžíš a Aron v knězích jeho, a Samuel v těch, jenž vzývají jméno jeho. Vzývali Hospodina a on vyslýchal je. Ve sloupu oblakovém mluvi k nim, poněvadž ostříhali svědectví jeho, a přikázaní, kteréž dal jim." Jsou také jiná slova od Davida pronesená a mnou již dříve (k. 34.) uvedená, ješto vy, poněvadž na Šalomouna jsou nadepsána, bezsmyslně k Salomounovi se odnášeti pravíte; ale však z nich dovoditi možno, i že na Šalomouna pravena nebyla, nýbrž i že onen i před sluncem byl a že spasenci z národa vašeho skrze něho spaseni bývají. Jsou tato (Ps. 71, 1.): “Bože, soud svůj králi dej a spravedlnost svou synu královu. Souditi bude lid tvůj ve spravedlnosti a chudé tvé podle práva. Přijměte hory pokoj pro lid a pahrbkové spravedlnost. Souditi bude chudé lidu a vysvobodí syny chudobných, a poníží osočitele. A bude trvati se sluncem a s měsícem od národu do pronárodu." A ostatek až do slov: “Před sluncem zůstane jméno jeho. A budou požehnána v něm všecka pokolení země; všickni národové zvelebovati jej budou. Požehnaný Hospodin Bůh Israelský, kterýž činí věci divné sám. Požehnané jméno slávy jeho na věky věků, a naplněna bude slávou jeho všechna země; staň se, staň se." A z jiných také, jak jsem pověděl (k. 42.), podobně Davidem pronesených slov pamatujte předoznámeno býti, že s výsosti nebeské vyjíti měl a opět na místa ta vstoupiti, abyste poznali, že Bohem jest s hůry pošlým, že člověkem mezi lidmi učiněn jest, a opět že jej viděti a proň hoře-
1) Justin Žalm  ten  na Krista potahuje, an již shora dokázal, že Mojžíšovi se neukázal Bůh Otec, nýbrž Syn.

372
Justin Tryf. k. 65.   O Kristu pravém Mesiáši.
kovati budou ti, kdož ho bodli. Jsou pak slova ta (Ps. 18, 1.): “Nebesa vypravují slávu Boží, a dílo rukou jeho zvěstuje obloha. Den dni vynořuje slovo, a noc noci opovídá návěští. Nejsou to mluvení ani řeči, jichž by hlasové nebyli slýcháni. Po vší zemi rozešel se zvuk jejich a do končin země slova jejich. V slunci postavil stan svůj, a ono jako ženich vycházející z komnaty své rozveselí se jako obr, cestou běžeti maje. Od končin nebes východ jeho a obcházení jeho až do končin nebes, aniž jest, kdož by se ukryl před horkostí jeho."
65. A Tryf on odtušil: Tolikerými Písmy namluven, nevím, co říci o Písmu tom Isaiášovu, podle něhož Bůh žádnému jinému praví nedávati slávy své, takto mluvě: “Já jsem Hospodin Bůh; to jest jméno mé. Slávy své jinému nedám, aniž mocí svých." (Is. 42, 8.)
Já -pak: Jestliže prostě a mimo všelikou zlobu řeči ty pověděv, se's odmlčel, Tryfone, nepoloživ napřed ani věcí těch, jenž předcházejí, aniž těch, jenž následují, nedoteknuv: prominuto bud tobě. Pakli's ale to učinil za domněním svým, že v tu nesnáz uvržena býti může rozmluva, abych řekl odporná sobě býti Písma, na omylu jsi. Toho zajisté nikdy neodvážím se já ani mysliti ani mluviti; ale byť i proneseno bylo Písmo, jenž takovým se zdá býti a záminku, jako by jinému odporno bylo, poskytovati: já dokoná přesvědčen jsa, že Písmo Písmu odporno ovšem není, raději vyznám nerozuměti tomu, co se praví, a vynasnažím se přesvědčiti ty, jenž Písmo s Písmem potýkati se kladou, aby totéž co já smýšleli. S jakou ale myslí otázku tu jsi předložil, to Bůh ví. Já však vám tak, jako vyřčeno jest, Písmo připomenu, abyste i z toho poznali, že Bůh Kristu samému svému slávu svou dává, Uvedu pak, mužové, řeči krátké některé, jenž jsou ve spojení s výpovědmi Tryfonovými, a potom ony, jenž pokračováním spojeny jsou. Nebo nepřednesu jich z místa jiného, ale tak, jako jsou v jedno spojeny. Vy pak mysli mně k tomu propůjčte. Jsou tyto (Is. 42, 5.): “Takto praví Hospodin, který stvořil nebesa a ustavil je, kterýž utvrdil zemi a co na ní jest, a který dává dýchání lidu na ní bydlícímu a ducha šlapajícím po ní. Já Hospodin Bůh povolal jsem tě v spravedlnosti a uchopím ruku tvou a posilním tebe. A dal jsem tebe ve smlouvu lidu, za světlo národům, abys otevřel oči slepých, vyvedl z okovů uvězněné a z domu žaláře ty, jenž ve tmách sedí. Já Hospodin Bůh. To jméno moje. Slávy své jinému nedám, ani moci své rytinám. Věci dávné aj přicházejí, věci nové, jež já zvěstuji, a přede zvěstováním oznámena jsou vám. Zpívejte Hospodinu píseň novou;

373
Justin Tryf. k. (5G. 67.   O narození Kristová.
sláva jeho zněj od končin do končin země, kteří sstupujete na moře a plavíte se pořade, ostrovové a obyvatelé jejich. Plesej, pustino, a vsi její a stanové a obyvatelé Cedarští plesejte a ti, jenž přebývají ve skále, s vrchu hor volejte; vzdejte slávu Bohu, mocnosti jeho na ostrovech ohlašujte. Hospodin sil vyjde, potře válku, vzbudí horlivost a volati bude na nepřátely s udatností." To pověděv, takto jsem je oslovil: Porozuměli jste, přátelé, že Bůh praví, že tomu, jehož ustanovil za světlo národům, a žádnému jinému slávu svou dá, a že nikoli, jak pravil Tryfon, sobě samému slávu zachovává ?
A odpověděl Tryfon: I tomu jsme vyrozuměli.   Zakonči tedy, co ještě říci zbývá.
66. A já opět přejav řeč, kde jsem z počátku přestal (k. 43.), dovodě, že z panny se narodil a že narození jeho z panny skrz Isaiáše bylo předpověděno: totéž proroctví opět jsem pronesl. Jest pak (Is. 7,10.): “A nad to ještě mluvil Hospodin k Achazovi, řka: Požádej sobě znamení od Hospodina Boha svého na hloub nebo na výši. I řekl Achaz: Nebudu žádati a nebudu pokoušeti Hospodina. I řekl Isaiáš: Slyšte již, dome Davidův; zda málo jest vám půtku poskytovati lidem, a kterak Hospodinu půtku poskytujete? Protož dá vám Hospodin sám znamení. Aj, počne v životě panna a porodí syna a nazvou jméno jeho Emmanuel. Máslo a med jísti bude. Dříve než pozná aneb zvolí zlé, vyvolí dobré. Nebo dříve než pozná pachole zlé neb dobré, zavrhá zlé, vy volíc dobré." (8, 4.) “Nebo prvé nežli bude dítě uměti jmenovati Otce a matku, odejme sílu Damaška a kořisti Samařské před králem Assyrskym a zajata bude země, kterou ty poneseš těžko, před tváří dvou králů." (7,17.) “A uvede Bůh na tebe a na lid tvůj a na dům otce tvého dny, kteří nepřišli nikdy ode dnů, v nichž oddělil Ephraim od Judy krále Assyrského." A přidal jsem: Ze nikdo v pokolení Abrahamově podle těla nikdy z panny se nenarodil, aniž z ní narozený býti se praví, leč jediné tento Kristus náš, všem patrno jest.
67. A Tryfon odpověděl: Písmo nedí: “Aj, panna počne v životě a porodí syna," nýbrž: “Aj, mladice počne v životě a porodí syna," a což dále pořádkem následuje, jak jsi pravil. Jest to proroctví celé pověděno o Ezechiáši, na němžto že se i přihodilo podle proroctví toho, prokázáno jest. Praví se v bájech Reků, že Perseus z Danay panny, an ve zlata podobě vplynul v ni ten, jenž od nich se Zeus nazývá, narodil se jest; vás pak tolikéž s nimi praviti hanba ovšem by mohla býti a slušelo by raději říci, že Ježíš   ten   co   člověk  z   lidí   se  narodil;   a dokazujíce   z   Písem

374

Justin Tryf. k. 67.   Ustanovení Zákona Nového.

Justin Tryf. k. 68. O narození Syna Božího.

375

jej Kristem býti, měli byste raději říkati, že zákonitým a dokonalým živobytím zasloužil, aby Kristem byl vyvolen; neosmělujte se však o zázracích blekotati, abyste podobně s Reky v bláznovství postiženi nebyli.
I odpověděl jsem na to: O tom chci, abys, Tryfone, ty a zhola všickni lidi přesvědčeni byli, že mne, ač byste spílajíce a chechtajíce se, věci sebe horší pronášeli, neodvedete od účelu mého, nýbrž že já z řečí a věcí týchže, z nichžto vy ku porážení prospěchu docházeti se domníváte, důkazy věcí ode mne pravených s dosvědčením Písma napořáde povedu. Nepravě pak a nepravdolibě činíš, an i věci ty, o nichž vždy shoda mezi námi stávala, že totiž pro tvrdošíjnost lidu vašeho Mojžíšem některá přikázaní uložena byla, vyvrátiti usiluješ. Nebo jsi pravil, že pro život svůj zákonitý vyvolen a Kristem učiněn jest, dokáže-li se jenom, že jím vskutku byl.
A Tryfon: Sám jsi, vece, nám vyznal, že obřezán byl a jiná přikázaní Mojžíšem ustanovená zachovával.
I odpověděl jsem: Vyznal jsem a vyznávám; avšak nevyznal jsem, že proto všecky věci nesl, aby ospravedlněn byl, nýbrž aby dokonal správu, kterou chtěl Otec jeho všech věcí stvořitel a Hospodin a Bůh. Vyznávám zajisté, že ukřižován byv, nezdráhal se umříti, že člověkem stal se a snášel, cokoliv na něho vložili jsou lidé z pokolení vašeho. Ale poněvadž opět, ó Tryfone, odstupuješ od věcí, s nimižto jsi právě se srovnával, tedy odpověz mně: Zdali ti spravedliví a patriarchové, jenž před Mojžíšem žili, nic nezachová-vavše věcí těch, jenžto, jak Písmo ukazuje, počátek ústavy své vzaly skrze Mojžíše, zdali ti v dědictví blahoslavených spasení dosáhli čili nic?
A Tryfon:   Písma,   vece,   mne nutí, abych tomu přisvědčil.
Opět dím, táži se tebe: Zdali oběti a žertvy Bůh z potřeby velel činiti otcům vašim, čili pro jejich zarytost a náklonnosť k modlám?
I toto, dí, písma nutí nás podobně vyznávati.
Nad to pak, pravím, zdali Písma podobně nepředpověděla, že Bůh nový ustanoviti zákon přislíbil kromě toho, jenž vydán jest na hoře Horébě?
I to odpověděl předpověděno býti.
A opět já: Zdali nebyl Zákon Starý, dím, s bázní a třesením ustanoven otcům vašim, tak že Boha ani slyšeti nemohli?
A on přisvědčil.
Nač tedy,   řku,   Bůh  slíbil,  že jiný bude zákon,   ne jakým

ono ustanovení bylo, nýbrž že bez bázně a třesu a blesků jim vydán bude, jenž ukáže, jaký příkaz a skutek Bůh věčným a každému pokolení příhodným býti soudí, co ale toliko ohledem na tvrdost srdce lidu vašeho, jakož i skrze proroky volá, byl poručil ?
I v tom snášeti se, pravil, ovšem potřebí těm, kdož pravdy, ne pak svárů milovni jsou.
Já pak: Nevím, řku, kterak ty svárlivými některé jmenuješ, sám takovým v té míře shledán byv, odporuje často tomu, co jsi byl dříve připustil.
68. I odpověděl Tryfon: Nepodobnou a nemožnou téměř věc dokázati usiluješ, že Bůh naroditi se a člověkem státi se podvolil.
Kdybych toho, dím, lidskými naukami a důvody utvrditi usiloval, neslušelo by, abyste mne snášeli; jelikož ale tatáž Písma a tytéž výroky o tom pověděné zhusta uváděje, vás jen prosím, abyste jim vyrozumívali, ovšem jste se ku poznání mysli a vůle Boží zaryli. Takovými-li veždy ostati míníte, já toho škoden nebudu; ale stejně jako před svým s vámi se sejitím se maje, od vás se odloučím.
Na to Tryfon: Považ, dí, příteli, že po mnohém teprv trudu a úsilí podařilo se tobě tohoto dosáhnouti, protož také i nám náleží, abychom věci, jaké se namítnou, pilně ohledovali a těm toliko povolili, k nimž nás Písma nutí.
Já na to: Nežádám od vás, pravím, abyste všelijak vyšetřování věcí,   o nichž mezi námi zabíhá, nečinili, ale abyste nemajíce co namítnouti, těm neodporovali, ježto jste připouštěti pravili. A Tryfon odpověděl: To činiti se vynasnažíme. Opět já dím:  Kromě věcí ode mne teď již s vámi v potaz braných opět věci jiné s vámi v potaz vzíti hodlám;  těmi pak otázkami zkrátka odbaviti řeč se vynasnažím. A Tryfon odtušil: Předkládej tedy otázky. Já pak: Domníváte-li se, pravím, že někdo jiný klanebným, Pánem a Bohem v Písmech se nazývá kromě stvořitele všech věcí a Krista,   o němžto vám tolika Písmy dokázáno,   že   člověkem se stal?
A Tryfon: Kterak přisvědčiti můžeme, že tomu tak jest, ješto jsme o tom, zda by tím někdo jiný mimo Otce byl, takovou otázku zavodili?
Já opět: Potřebno i o tom tázati se vás, abych poznal, ne-smýšlíte-li jinak, nežli jste právě vyznali?

376

Justin Tryf. k. 68. 69. Narození Kristovo.

Justin Trvf. k. 60. Naděje v Krista u židi i pohanů.

377

Odpověděl onen: Nikolivěk, člověče!
Já zase: Jelikož to vpravdě připouštíte a jelikož Písmo dí: “rod jeho kdo vypraví?" nemusíte-li již rozuměti, že on není semenem pokolení lidského?
A Tryfon: Kterak tedy dí Písmo Davidovi, že z beder jeho Bůh sobě přijme syna a zařídí jemu království a posadí ho na stolici slávy jeho?
Já pak pravil jsem: Ó Tryfone, kdyby ono proroctví (7. 4.): “aj, počne v životě panna" nebyl vydal Isaiáš o domě Davidově, ale o jiném z dvanáctera pokolení: snad by něco pochybnosti do sebe věc ta měla. Ješto však to proroctví na dům Davidův se odnáší: tedy Isaiáš jediné to, co Bohem v tajemství praveno k Davidovi, tak, jak se díti mělo, vyložil. Leč byste, přátelé, toho nevěděli, že řeči mnohé skrytě" v podobenstvích neb tajemstvích a podobiznách pronesené proroci po mužích těch, kteří to pravili nebo činili, přišlí vykládali. Ovšem víme, dí Tryfon.
Dokáži-li tedy proroctví to Isaiášovo na Krista našeho, nikoli však, jak vy pravíte, na Ezechiáše praveno býti: zdali nedovedu toho na vás, abyste nenasvědčovali učitelům svým, jenž osmělují se říci, že výklad 70 vašich starcův u Ptolemea krále egyptského ustrojený ve věcech některých pravdivým není? Nebo o tom, co jejich nesmyslné a sobecké domněnky v Písmech zjevně porážeti se vidí, o tom osmělují se říkati, že takto psáno není. O věcech ale, o kterých se domnívají, že natahovati a ke skutkům lidským přiměřovati se mohou, o těch praví, že nejsou řečeny o Kristovi našem, nýbrž o tom, o kom se jim vykládati zachce. Jakož i o Písmu tom, o němž nyní zabíhá, vás vyučili, že na Ezechiáše má slyšáno býti, v čemž ale, jak jsem připověděl (k. 43.), je lháti prokáži. Pakliže jim namítáme Písma, jenž zjevně okazují, že Kristus podtrpným, klanebným i Bohem jest, jakéž jsem uvedl shora, tedy přinuceni jsouce, na Krista je pravena býti připouštějí, avšak že tento (Ježíš) Kristem jest, zapírati se osmělují; leč vyznávají, že přijíti, trpěti, kralovati a co Bůh klanebným měl býti; což že směšno jest a nemoudro, podobně prokáži. Ale poněvadž na mne doléhá odpověděti nejdříve na věci tebou smíchem pronesené : tedy na ně odpovědi učiním, a napotom o věcech ostatních důkazy povedu.
69. Dobře tedy věz, Tryfone, tak v řeči jsem pokračoval, že věci, kteréž pokazil ten, jehož jméno ďábel jest, jenž učinil, aby u Řeků proslul a kterýžto skrz hadače v Egyptě a skrze lžiproroky za

času  Eliášova   působil,   že  ty  věci,   dím,   moje  Písmům   vyrozumívání a víru moji upevnily. Nebo když vypravují, že (Dionysos) Bacchus  z objetí  Jupitera  a Semely se narodil,   že  nálezcem byl kmenu vinného,   a  že roztrhán byv a umřev,  povstal,   na nebesa vstoupil,   a když  víno  při  tajemstvích jeho uvádějí:   zdali z toho nepoznávám,   že   ďábel   dotčenou   Jakoba  patriarchy  od  Mojžíše napsanou předpovědi napodobil? Když praví, že Herkules (Herakles) chrabrým  byl  a celou  zemi prošel,  že z  Jupitera a Alkmény se narodil,  a po smrti na nebe.  vstoupil:   zdali z  toho  nepoznávám, že Písmo   ono:   “Udaten  jak   obr  ku  běhání   cestou"   o   Kristu pověděné rovně jest napodobil? Když uvodí, že Aeskulap (Aesklé-pios)   mrtvé  křísil  a neduhy jiné  uzdravoval,   nemám-li  říci,   že vydané o Kristu proroctví i v tom rovně napodobil? (cf. Ap. I. 54.) Ješto jsem však nepřivedl žádného  písma,  které by ukazovalo,  že Kristus to  činiti  bude,  potřebí  aspoň jedno nějaké připomenouti, z něhož vám porozuměti lze, kterak i lidem známosti Boží prázdným, totiž pohanům, kteří oči majíce neviděli, a srdce majíce nerozuměli, obrazům z látky strojeným se klanějíce,  kterak, dím, i těm Písmo předpovědělo, že se model odepřevše, v Krista tohoto doufati budou. Jest pak takto praveno (Is. 35, 1.):   “Vesel se pustina prahnoucí, plesej poušť a zkvetni jako  lilium.   A zkvetnou a zplesají pustiny Jordánské. A sláva Libanova jest dána jí a čest Karmelova. A lid můj  uzří  vyvýšenost Hospodinovu a slávu Boží.   Posilňte se ruce pokleslé a kolena umdlená. Potěšte se malomyslní srdcem, posilňte se a nebojte se.   Aj,  Bůh váš soud  odplacuje a odplatí.   On sám přijde  a  spasí  nás.   Tož  otevrou  se  oči  slepých a uši hluchých uslyší; tož poskočí kulhavý jak jelen, rozváže se jazyk zajíkavých, poněvadž  se vypryskla voda na  poušti a bystřina na vyprahlině; a   bezvodá  krajina   bude   žídlem   a  na  půdě  žíznivé  se   vyřine pramen   vody."    Na   zemi   ohledem   poznání   Boha   pusté,   totiž pohanské  vyprysknul  se  co  pramen vody  živé  od  Boha Kristus tento,  který také v pokolení  vašem  se  zjevil,  a lidi  od porodu tělesně slepé a hluché a kulhavé uzdravoval, slovem svým spůsobiv, že ten skákal, ten slyšel, onen viděl. Mrtvé také vzkřísiv a životem obdařiv, i skutky svými vzbuzoval lidi tehdejší, aby jej uznali. Ti pak  vidouce,  any věci  ty se stávají,   přízraky  čarovnými to  býti pravili;  nebo  odvážili  se  mluviti,  že  čarovníkem a svůdcem lidu jest. On pak i to činil pro přesvědčení lidí v něho uvěřiti majících, že, byť někdo i v tělesné vadě nějaké se nalézal, zachovává-li jenom nauky od noho vydané,   že při druhém jeho příští nesmrtným, neporušitelným, bezbolným byv učiněn, jako celistvý povstane.

378
Justin Tryf. k. 70.  Předpovědi o Mesiáši.
70.   Když pak ti, jenž tajemstvím Mithry učí, praví, že tento (Mithra) ze skály se zrodil, a když jeskyni nazývají místo to, kdež povídají zasvěcovánu  býti ty,  kdož jemu věří: nepoznávám-li, jak v tom napodobují výpověď Danielovu (2, 34.), že kámen bez rukou  s hory velké odtržen jest. A podobně činí s Isaiášem, jehož slova všecka napodobiti usilovali.1)   Nebo  nastrojili jsou2),  aby  také   u nich3) o spravedlnosti řeč bývala. Avšak slova zmíněná Isaiášova vám uvésti potřebí, abyste z nich věc takto býti poznali.   Jsou tato (Is. 33,13.): “Slyšte, vzdálenci, co jsem učinil, poznejte, blízcí, sílu moji. Ustoupili nespravedliví na Siónu, posedl strach pokrytce. Kdo vám zvěstovati bude místo věčné ? Kdo chodí ve spravedlnosti, mluví pravdu, nenávidí nespravedlnosti a bezpráví a ruce čisté má od darův, kdo zacpává uši, aby neslyšel soudu krve nepravého, kdo zamhourá oči, aby neviděl bezpráví:   ten přebývati bude u vysoké jeskyni skály silné.   Chléb jemu dán bude, a jeho voda neustane. Krále  se  slávou  uzříte,   oči vaše zdaleka úhlednou.   Srdce vaše přemyšlovati bude o bázni Boží.   Kdež jest písmeník,   kdež jsou rádcové?   Kdež počítatel těch,  jenž stravováni jsou z lidu malého a velkého?   S nímž nebrali rady aniž znali hlubokosti řečí,  aby neslyšeli. Lid nešlechetný, a kdo jich poslouchá, neporozumí jim." Patrno jest,   že v proroctví tomto o chlebě se předpovídá, jejž nám Kristus náš přikázal činiti na památku těla pro ty, jenž v něho věří, přijatého,  pro kteréžto také stal se trpitelným, i o kalichu, jejž na památku krve své  s  díkůčiněním nám činiti přikázal. 4) A že téhož krále ve slávě uvidíme, totéž proroctví oznamuje. Tatáž slova prorocká volají, že to také, jak lid v něho věřící přemyšlovati bude o bázni Hospodina, předvídáno bylo. A podobně tatáž Písma hlásají, že také ti,  jenž litery Písem svatých znáti se domnívají, proroctvím o něm, ač i slyšíce je, nerozumějí. Když pak slyším, že
_ _ 1)Na dokázaní, že kněží Mithrovi i slova Isaiášova napodobí, sv. Justin jediný příklad uvodí co následek, věcí jiných mlčením pomíjeje, o nichž dílem v Apol. i. oo.
2) Kněží Mithrovi. V Apol. I. 54. démonům to připisuje.            
      3) U kněží Mithrových.
4 )Dle Justína svátost těla Páně na upamatování vtělení Kristova se slavi. Nebo když se tělo ono na oltáři obětuje, připomínáme sobě, že tělo to pro nas v živote panenském utvořeno a na dřevě za nás ukřižováno bylo. Druhou příčinu sv. Justin uvodí v Apol. I. 66., uče, že, jakož za všemocností Logovou tajemství vtělení se dalo, takto i téhož Loga všemohutností chléb a víno tělem a krvi Kristovou se stává.

Justin Tryf. k. 71.72. O Mesiáši; slova z Písem vypuštěná.         379
Perseus z panny se narodil, Tryfone, i to poznávám od hada svůdce napodobeno býti.
71.	Avšak  nikoli se  nesnáším  s  učiteli  vašimi,   kteří  ne-
přivolují, že oněch 70 starcův u Ptolemea krále egyptského dobře
vyložili, nýbrž sami vykládati se podjímají. 1) Aniž pak chci, abyste
nevěděli, že mnohá Písma dokoná vypustili z výkladu od 70 starců
u Ptolemea učiněného, z nichžto  zjevně se dokazuje, že ten, jenž
ukřižován  byl,   i Bohem   i  člověkem   ukřižovánu  býti   a   umříti
majícím jest ohlašován.   Místa  ona  věda  ode  všech   z  pokolení
vašeho  popírána býti,  k otázkám jich neužívám,   nýbrž jenom ta
místa, jenžto od vás se připouštějí, ohledovati hodlám. Neb místa,
která jsem vám uvedl, uznáváte, leč že jste o slově:   “aj, počne
panna"  hádku zavodili, tvrdíce praveno býti “aj, počne mladice".
A připověděl jsem dokázati, že proroctví to nikoli na Ezechiáše,
jak vyučeni jste byli, nýbrž na Krista tohoto mého praveno jest.
Již pak důkaz ten povedu.
Tož Tryfon:   Napřed prosíme,  dí, abys nám pověděl některá Písma, jež pravíš dokoná vymazána býti.
72.	Na to jsem odvětil:   Jak vám libo, učiním.   Z výkladů,
jimiž Ezdráš  vykládal zákon o přesnici,  toto vypustili:   “I mluvil
Ezdráš k lidu: Přesnice tato jest spasitel náš  a útočiště  naše.
A porozumíte-li a vstoupí-li slova má v srdce vaše:  ponížíme ho
ve znamení a potom-li aspoň v něj  doufati  budeme,  nezapustne
místo to po všecky časy,   praví  Bůh mocností.   Neuvěříte-li však
v něho,  a nebudete-li  slyšeti  kázaní jeho, budete  v posměch
národům."2)    A z výpovědí Jeremiášových toto (11, 19.) vypustili:
“Já jako beránek nevinný nesený k zabití. O mně vymyslili výmysl,
') Sv. Justin si stěžuje do Židův, že místa některá z překladu LXX. vynímali, a že některá místa jinak vykládali (jak ono Is. 7. místo panna vykládajíce mladice, c. 68. 71. 84.). Když pak je viní, jako by byli místa některá vypustili (na př. v k. 120. o smrti Isaiášově dí atd.), to rozuměj, ne že by Židé byli pokrytě věci ty vypustili, nýbrž to činili, poněvadž v biblích hebrejských místa ta se nenalézala.
2) Slova ta nadarmo hledati v Písmě. Lactantius uvodí je latině (inst. 4, 18.) s nějakou proměnou: “U Ezdry," dí, “takto psáno: Přesnice ta je spasitel náš a útočiště naše. Přemýšlejte a vstup na srdce vaše, že máme ho po -nížiti v znamení a napotom v něho doufati budeme, aby nezapustlo místo toto na věčný čas, dí Hospodin Bůh mocnosti. Neuvěříte-li v něho a nebudete-li poslouchati hlásám jeho, posměchem budete v národech." Znamením se tu míní, jak patrno, kříž Kristův (cf. 94. a Apol. I. 60.) a proroctví to slyšáno musí býti o tom, že sice Židé Krista Pána usmrtiti měli, avšak že potom mnozí z nich sobě usmyslivše  v něj uvěřili.

380

Justin Tryf. k. 73.   Místa z Písem vypuštěná.

Justin Tryf. k   73. 74.    O smrti Kristově.

381

řkouce: Pojďme, vhoďme dřevo do chleba jeho a vyhlaďme jej ze země živých a jméno jeho nebuď již připomínáno." 1) Poněvadž pak toto z řečí Jeremiášových místo dosavade napsáno stojí v některých opisech v synagogách židovských (nedávno zajisté vymýtěno bylo), poněvadž také ze slov těch se doličuje, že téhož Krista Židé ukřižovati a tak ho zahladiti zamyslili, a poněvadž v nich (jakož i skrze Isaiáše předpověděno bylo) se co beránek k smrti vedený a tuto co beránek nevinný představuje: proto onino v nesnáz uvedeni jsouce, na rouhání se vydávají. A ze slov Jeremiášových podobně toto odmísili:2) “Rozpomenul se Hospodin Bůh na mrtvé svoje z Israele, zesnulé v zemi náspu a sstoupil k nim, aby hlásal jim spasení své."
73. A z řečí Davidových Žalmu 95. maličko slov odňali těchto: ;) se dřeva." 3) Nebo ješto se takto praví: “Řekněte v národech: Hospodin kraluje se dřeva," zanechali jenom: “Řekněte v národech: Hospodin kraluje". O nikom pak z rodu vašeho se nepovídá, že co Bůh a Pán v národech kraloval, kromě o tom ukřižovaném jediném, o němž Duch svatý v Žalmu témž dí, že vstav z mrtvých, byl osvobozen, okazuje jej nebýti rovna bohům pronárodův; ješto onino jsou modly ďáblův.4) Ale abyste porozuměli, co se praví, celý Žalm vám uvodím. Takto zní: “Zpívejte Hospodinu píseň novou, zpívejte Hospodinu celá země. Zpívejte Hospodinu a dobrořečte jménu jeho. Zvěstujte den po dni spasení jeho. Ohlašujte národům slávu jeho, ve všech pronárodech divy jeho. Nebo veliký jest Hospodin a chvalitebný náramně a hrozný nade všecky bohy. Nebo všickni bohové národů jsou ďábelství; Hospodin ale učinil nebesa. Oslava a krása před ním, svatost a velikolepí (velebnost) ve svatyni jeho. Vzdejte Hospodinu, čeledi národů, vzdejte Hospo-
1) Místo toto z Jer. 11, 19., jak doleji sv. Justin praví, v přepisech mnohých vypuštěno bylo, ač v některých se nalézalo.
2) I toho svědectví nedostává se ve vydáních našich. Irenej uvodí je jménem Isaiáše (3, 20, 4.) takto: “A rozpomenul se Bůh svatý Israelův na mrtvé svoje, jenžto zesnuli v zemi pohřbu, a sstoupil k nim, aby hlásal spasení, aby i je spasil. V kn. 4. k. 22. táže slova uvodí jménem Jeremiášovým; na jiných místech táž slova cituje, nejmenujíc proroka.
3) ode dřeva apo tu ksylu. Slova ta v církvi latinské proslulá u Řeků pořídku se uvozují. Jenom k. 8. Barnaby čteme: “Království Kristovo se dřeva se počalo." Ve spisech heretiků také častěji o nich se zmiňovalo, jakož dosvědčuje Cels. u Orig. kn. 6.
4) Tak uvádí místo to i k. 44. a Apol. I. 41.; podobní Ircnous 3, 6. Jinak Justin níže 79. a 83.

dinu slávu a čest, vzdejte Hospodinu slávu ve jménu jeho. Vezměte oběti a vejděte do síní jeho; klanějte se Hospodinu v síni svaté jeho. Pohniž se před tváří jeho všecka země. Rcete v národech: Hospodin kraluje se dřeva, nebo napravil okres země, jenžto se nepohne. Souditi bude národy v pravosti. Veselte se nebesa a plesej země; pohni se moře a plnost jeho. Rozradujte se pole a všecky věci v nich, rozveselte se všeliké dříví lesní, před obličejem Hospodina. Nebo bére se soudit země. Souditi bude zemi ve spravedlnosti a národy v pravdě své."
A Tryfon: Jestliže, pravil, knížata lidu, jak dis, něco z Písem odňali, to Bůh ví; avšak nepodobno se to býti zdá.
Ovšem nepodobno zdá se býti. To zajisté strašnější věc jest nad ulití telete, jehož se dopustili, manou na zemi byvše nasyceni, a nad obětování dětí svých ďábelstvím, anebo nad zavraždění prorokův. Avšak, řekl jsem, mně zdá se, že jste ničeho neslyšeli o Písmech, ježto že onino odklidili, jsem pravil. Předostatečná zajisté jsou ta místa shora uvedená k dokázání věcí, o nichžto " nám zabíhá, mimo ta místa, jenž u vás se zachovávají a nápotom uvoděna budou.
74. Na to Tryfon: Víme, že jsi je na prosbu naši uvedl. Žalm ale, jejžto jsi posledně uvedl z Davidových výroků, nezdá se mně na jiného praven býti leč na Otce nebes a země stvořitele. Ty pak jej pravíš pověděna býti na toho utrpělce, jenž že i Kristem byl, dokázati usiluješ.
I odpověděl jsem: Prosím, přičiňte mysl k tomu, co o výroku, jejž Duch svatý v Žalmu tom vynesl,  povídám,   a poznáte, že zle nemluvíme  a  že  jsme  nikoli   navnazeni   nebyli.    Takto    zajisté mnohým jiným Ducha svatého  vypověděni,  mne  opustivše,  vyrozuměti moci budete. “Pějte Hospodinu píseň novou. Vzpějte Hospodinu všecka země; zpívejte Hospodinu a dobrořečte jménu  jeho. Zvěstujte den po  dni spásu jeho, v národech všech divy jeho." Napomíná,  aby  Bohu a Otec veškerenstva  zpívali a žalmovali  ti, jenžto z povšechné země ono spasitelné tajemství,   to jest utrpení Kristovo, jímžto je Bůh spasil,   poznali, uznávajíce toho chvalným 
a hrozným a tvůrcem nebes i země býti, který tu spásu lidskému pokolení učinil, toho totiž, jenž ukřižován byv a umřev, kralování nade vším okrskem země od něho byl udůstojen. ')   Jakož i skrze tu zemi  vidno,   do  níž  otce  vaše  uvésti přislíbil.   Praví  pak se
1) Mezera tuto v textu   řeckém   se  nachází,  jižto jsme  podle Marana vyplnili.

382
Justin Tryf. k. 75. 76.    Proroctví o Kristu.
o tom (Dout. 31, 16.): “Lid ten bude smilniti za bohy cizími země, do níž vejde, a opustí mne a zmrhá úmluvu mou, kterou jsem umluvil s nimi v den onen. A opustím je a odvrátím tvář svou od nich, a bude pokrmem a nadejdou jej zla mnohá a soužení. A řekne v den onen: Poněvadž není Boha mého mezi námi, proto mne našly zlé ty věci. Já pak odvratem odvrátím tvář svou od nich dne toho, pro všecky nepravosti ty, jichž se dočinili, an se navážili k bohům cizím."
75. V druhé knize Mojžíšově tolikéž tajemně hlásá, že jméno Boží, jenž prý ani Abrahamovi ani Jakobovi nebylo oznámeno, také Ježíš bylo; a my jsme tomu porozuměli. Takto pak jest prosloveno (Ex. 23, 20.): .,I dí Hospodin k Mojžíšovi: mluv klidu tomu, aj, já posílám anděla svého před tváří tvou, aby ostříhal tebe na cestě, aby uvedl tebe do země, kterou jsem připravil tobě. Setři ho a poslouchej ho, a neodporuj jemu; nebo nepromine tobě.   Nebo jméno moje na něm jest." Kdo tedy otce vaše do země uvedl? Již jednou uvažte, že ten to byl, jejž jménem “Ježíš" prozván,1) an dříve Auses se jmenoval. Toto-li povážíte, vyrozumíte také tomu, že jméno toho, jenž Mojžíšovi pravil: “Jméno mé na něm jest," Ježíš bylo. Nebo i sám on (Kristus) slul Israel,2)  i Jakoba příjmením tímto prozval. Že pak proroci ku zvěstování příkazů Božích posílaní i apoštoly i anděly Božími se zovou, u Isaiáše se vyjevuje. Nebo praví Isaiáš (6, 8.): “Pošli mne." A že prorokem mocným a velkým byl ten, jenž nazván byl Ježíš, všem patrno jest. Vědouce tedy, že v tolikerých podobách Bůh zjevoval se Abrahamovi, Isákovi a Mojžíšovi, proč pochybujeme a nevěříme, že dle vůle Otce veškerenstva z panny člověkem se naroditi mohl, tolik zvláště majíce Písem;- z nich zřejmě znáti, že i to za vůlí Otcovou se dalo.
76. Nebo Daniel nazývaje “jako synem člověka" toho, jenž ujímá království věčné, zdali téhož nenavrhuje? Nebo pravě ho býti “jako synem člověka", ukazuje, že co člověk se zjevil a člověkem stal, a ohlašuje, že nepovstal ze semene lidského. A “kamenem jej bez rukou uťatým" nazývaje, totéž v tajemství povídá. Nebo tím, že dí jej bez rukou býti uťatým, oznamuje, že není dílem člověku, nýbrž  dílem vůle toho,  jenž jej vyvedl,   Otce veškerenstva Boha.
1) Podobně Tertullian Marc. 3, 16. Lact. 4, 17. Cyr. Alex.  in Jul. 3.               2) Justin,   zdá se, jmenuje Krista Israelem pro budoucí jeho se vtělení. Nebo dí k. 125.: Značí pak jméno Israelovo: “člověk vítězící nad mocností".

383
Justin Tryf. k. 76.   Výroky Krista Mesiáše.
A to, co Isaiáš dí (53, 8.):   “Rod jeho kdo vypraví," ukazuje, že rod jeho jest nevypravitelný;  není pak toho  člověka z   člověku pošlého, jenž by rod měl nevýpovědný.  Dále to, co Mojžíš pravil, totiž že on   “roucho  své zpéře v krvi hroznů,"   není-li  totéž,   co jsem častěji pravil býti v tajemství o něm předvěstováno ? poněvadž ovšem naznačeno,  že krev má, avšak nikoli ze člověku; jakož ani krev vinice nezplodil člověk, nýbrž Bůh. A když Isaiáš jej andělem velké rady jmenuje, nezvěstoval-li, že on bude učitelem věcí těch, jimž přišed vyučoval?   On zajisté veliké úmysly otcovy i s lidmi těmi, v nichžto si zalibuje a zalíbí, i s těmi, jenž od vůle jeho odstoupili, lidmi tolikéž i anděly sám nezakrytě vyjádřil řka (Mat. 8,11.): “Přijdou   od  východu  a  rozstolují   se  s   Abrahamem,   s  Isákem a Jakobem v království nebeském. Synové však království vyvrženi budou  do  temnosti vněšné."   A (7, 22.): “Mnozí řeknou mi  dne toho:   Pane,   zdali  jsme  nejedli a  nepili  ve jménu  tvém  a neprorokovali a nevymýtali ďáblů ?   A řeknu jim:   Odeberte se ode mne." A v jiných slovech, jimiž odsoudí lidi spásy nehodné, praví, že řekne (Mat. 25, 41.):   “Odejděte  do   temnosti  vněšné,  kterou připravil Otec  satanovi a andělům jeho."    A  opět jinými  slovy (Luc. 10, 19.):   “Uděluji vám moc šlapati na hady a štíry a žížaly a na všecku mocnost nepřítelovu."   Nyní pak my,  jenž věříme v Ježíše Pána našeho pod Pontským Pilátem ukřižovaného, všecka ďábelství a zlé duchy zaklínáním sobě podmaňujeme.   Nebo ačkoli skrze proroky o Kristu, že  trpěti a potom všem  panovati bude, tajemně zvěstováno  bylo:   avšak  tomu  od žádného  nemohlo rozuměno býti, J)   až jest  sám  přesvědčil  apoštoly,   věci  ty patrně v  Písmech   předpověděny  býti.    Nebo   volal,  než  byl  ukřižován (Luc. 9, 22.):   “Syn  člověka musí  mnoho  trpěti  a zavržen býti od zákoníků  a fariseů  a ukřižován býti a třetího  dne z mrtvých vstáti."   A David hlásal, že před slunkem a měsícem ze života se zrodí2) podle vůle Otcovy, a projevil jej, an Kristem jest,3) býti Bohem silným a klanitebným.
') Podobně Ireneus 4, 26, 1.
2)	Slova před sluncem a lunou klade sv. Justin místo:   před jitřenkou;
ale slova ta jinak béřo nežli   na př. Tcrtullian   (in Marc. 5, 10.),   jenž Krista
před jitřenkou narozena býti praví,   poněvadž se v noci naroditi ráčil.    Justin
totiž slova ta slyší o rodu odvěčně   umíněném a zamýšleném.    Podobného vy
jádření jsme podotkli 63.
3)	An Kristem jest:   naráží  na  původ   slova   toho, a zdá  se jméno to
odvozovati  (jako Apol. II. 6.) odtud,  že Kristus jest oblesk slávy otcovské a
Bůh z Boha.

384
Justin Tryf. k. 77.  ' Klaním mudrců z vvchodu.
77. A Tryfon pravil: Shoduji se s tím, že ty a takové důvody spůsobny jsou přesvědčiti člověka. Ale však věz, žádám od tebe Písma, jež jsi častěji uvoditi umínil.1) Již nám tedy místo to vylož, abychom věděli, kterak dovedeš je o Kristu vašem praveno býti. Nebo my pravíme je o Ezechiášovi býti předpověděno.
I odpověděl jsem: Učiním, jak váni libo. Avšak mně dříve dokažte vy o Ezechiovi věci ty předpověděny býti, že spíše, nežli naučil se volati otce a matku, vzal mocnost Damašku a kořisti Samařské před králem Assyrským. Nebo nedopustí se vám, abyste, jak by se vám zachtělo, vykládali, že Ezechiáš s Damascenskými vojnu vedl před králem Assyrským. “Nebo prvé" (Is. 8, 4.) “nežli pachole bude uměti jmenovati otce a matku," dí řeč prorocká, “odejme sílu Damaškovu a loupež Samařskou před králem Assyrským." Kdyby zajisté nebyl s přídavkem to pronesl Duch svatý: “Prvé než pachole naučí se volati otce a matku, vezme mocnost Damaškovu a kořisti Samařské," nýbrž kdyby toliko byl řekl: “Porodí syna a vezme sílu Damašku a kořisti Samařské," mohli byste říci: Poněvadž předvídal Bůh, že Ezechiáš věci ty vezme, proto tak předpověděl. Nyní ale s přídavkem 2) tím praví Písmo: “Dříve než pachole naučí se otce a matku nazývati, vezme sílu Damašku a kořisti Samařské." Vy pak, že by se to někomu ze Židů bylo udalo, dokázati nemůžete. My ale můžeme dolíčiti, že se to na Kristovi našem vyplnilo. Hned zajisté, jak se narodil, mudrci z Arábie přibylí jemu se klaněli, prvé k Herodovi, země vaší tenkráte králi, se ubravše, jejž Písmo Assyrským králem nazývá pro bezbožnou a nepravostnou povahu jeho. Nebo víte, dím, že Duch svatý přečasto o věcech takových v podobenství a obrazech mluvívá, jakož jest učinil o veškerém obyvatelstvu Jerusalémském, takto častěji je oslovuje (Ezech. 16, 3,): “Otec tvůj Amorhéjan byl, a matka tvá Chetejka." 3)
') Žádá Tryfon dftkazu, že slova Isaiášova: “Aj, počne panna" o Kristovi slyšána býti mají.
2) Tertullian (adv. Marc. 3, 13.) dále to rozvinuje: Ješto přírodu nikdy nedovoluje, aby člověk dříve bojoval, nežli se navodil, sílu Damašku prvé ujal, nežli jméno otce a matky zná, ovšem víci ty v podobenství a náznaku praveny byly.
3) Podobně Tertullian (adv. Jud. 9.), ač v tom jednak se liší, že králem tím Assyrským ďábla býti pokládá. Sv. Ircneus (3, 16, 4.) se dokoná shoduje s Justinem a dí, že mudrcové již nevraceli se cestou Assyrskou.

385
Justin Tryf. k. 78. Narození Páně; mudrcové z východu.
78.1) Nebo Herodes král ten, když byli došli k němu mudrci z Arábie, řkouce: “Po hvězdě na nebi se ukázavší poznali jsme, že se narodil král v krajině vaší a přišli jsme klanět se jemu," dověděli se pravdy od starších lidu vašeho, jenž pravili, že se narodil v Betlémě, an tak psáno jest u proroka: “A ty Betléme země Judské nejsi nejmenší z vojvod Judských. Nebo vyjde z tebe vůdce, jenž pásti bude lid můj." Nebo mudrcové ti Arabští do Betléma přibyvše, pacholátku se poklonivše, a jemu dary, zlato, kadidlo a myrrhu obětovavše, napotom po uklanění se dítěti zjevením Božím byli napomenuti, aby k Herodovi se nevraceli. A Josefovi, zasnoubenci Mariině, jenž hodlal prvé snoubenku svou Marii propustiti, domnívaje se, že z obcování s mužem, to jest ze smilství ztěhotněla, skrze vidění bylo poručeno, aby jí nepropouštěl; nebo anděl jemu zjeviv se pravil z Ducha svatého býti to, co v životě má. Boje se tedy, nepropustil jí. Poněvadž ale první popis tenkráte byl v Judstvu za Kyrenia, šel z Nazareta, kde bydlel, do Betléma, odkud byl, aby se zapsal; nebo z pokolení Judova pocházel tam bydlícího. Avšak veleno jemu i s Marií vyjíti do Egypta a tam pobyti s dítětem, až by jim opět zjevilo se do Judska se navrátiti. Když ale se narodilo dítě v Betlémě, Josef nemaje v městečku kde se octnouti, uhostil se v jeskyni městečka blízké. A tam když byli, porodila Maria Krista a položila ho v jeslech, kdežto jej přišlí z Arábie mudrcové nalezli. Již pak ovšem dolíčil jsem vám (k. 70.), že Isaiáš i o jeskyni té v podobizně prorokoval; ale pro společníky dnes s vámi přibylé opět připomenu místa ta. Uvedl pak jsem místo z Isaiáše nahoře (k. 70.) vypsané přidav, že pro slova ta zasvěcenci tajemství Mithrových ďáblem k tomu navedeni byli, aby povídali, že na místě jeskyní od nich prozvaném sstoupená jejich od Mithry samého se zasvěcují.2) Herodes tedy,3) když mudrcové z Arábie se k němu nevrátili, oč jich byl prosil, ale jinou cestou, jakož jim veleno, do vlasti své se ubrali, a když i Josef s Marií a s dítětem, jakož jim zjeveno bylo, již byli do Egypta odešli: Herodes, pravím, dítěte, jemužto se mudrcové klanět přišli, neznaje, všecka pacholátka Betlémská zabiti poručil.    A to že se díti má, předpověděno Jere-
1) Odtud až do slov: “Herodes tedy, když nebyli mudrcové se vrátili" atd. je dlouhý vkladek, vkladky jinými protýkaný. Nebo Justin, aby dolíčil Herodovu bezbožnost ze zlosynství jeho na mláďátcích spáchaného, mnohé věci přičiňuje, jenžto předcházely před vraždou onou nejkrutější.
2)	Yiz shora k. 70.   Tertullian (prceser. 40.) dí: Mithra tam naznačuje
svojince na čele, činí také chleba obětováni atd.
3)	Tu po dlouhé oklice vrací se sv. Justin  opět  k zásadám předešlým.

386

Justin Tryf. k. 78. 79. Proroctví o Kristu.

Justin Tryf. k. 71). 80. Obnovení Jerusalema.

387

miášem, skrze něhož takto mluví Duch svatý (31, 15.): “Hlas v Rámě slyšán, pláč a kvílení mnohé; Ráchel plačíc dítek svých, nedala se potěšiti, že jich již není." Pro ten tedy hlas, jenž měl z Rámy t. j. z Arábie slyšán býti (nalézá se podnes v Arábii místo Ráma zvané), měl pláč naplniti místo to, kde byla Ráchel žena Jakoba patriarchy svatého Israel nazvaného pochována, to jest Betlém, anyť plakaly ženy dětí svých zavražděných, potěchy pro nehodu tu nepřijímajíce. Nebo co se dí u Isaiáše (8, 4.): “Vezme sílu Damaška a kořisti Samařské," to značilo, že síla démona zlého v Damašku přebývajícího bude od Krista hned při jeho narození přemožena; což že tak dalo se, ovšem jest průvodno. Mudrcové zajisté, kteří ukořistěni byli ke všem zlým věcem, jež démon onen prováděl, přišedše a Kristovi se poklonivše, strhli se, jak patrno, té je ukořistivší síly, o které, že v Damašku bývá, Písmo nám v tajemství znamená. Výborně pak sílu tu, ješto hříšná byla a nespravedlivá, v podobizně Samařím jmenuje.1) Že ale Damašek k Arábii přísluší a příslušel, ač nyní se ku krajině Syrofenické přičítá2), aniž vás nikdo popírati nemůže. Protož převýborno bylo by, ó muži, abyste, čemu nerozumíte, tomu od nás křesťanův milost Boží dosáhnuvších se učili, ne pak všemožně usilovali nauk svých, Božími opovrhujíce, ustanovovati. Proto i na nás přešla milost ta, jak Isaiáš dí (29, 13.): “Dostoupá mne lid ten, rty svýma ctí mne, srdce ale jejich až nad to vzdáleno jest ode mne. Darmo pak ctí mne, učíce příkazům a naukám lidským. Protož já, aj! převedu lid ten a přenesu je a odejmu moudrost mudrců jejich a opatrnost opatrných zkazím."
79. Na to Tryfon hněvaje se sice, avšak Písma se ostýchaje, jak z jeho obličeje vysvítalo, řekl ke mně: Výrokové Boží ovšem svati jsou; výkladové ale vaši, jak vidno z věcí tebou vykládaných, strojní, ano rouhaví jsou. Nebo díš, že andělé zlé páchali a Boha se spustili.
A já povolnějším hlasem jej ku poslouchání mne připraviti hodlaje jsem odpověděl takto: Divím se tobě pro tu pobožnost tvou a prosím, abys stejnou měrou měl se také k Tomu, jemuž že andělé slouží, psáno jest; jakož Daniel dí, “že co syn člověka ke starému dnův3) se přivodí, a že se mu dává království všeliké na
J) Podobně Tertullian (adv. Jací. 9. a ad\r. Maře. 3, 13). Rozdíl jest jenom, že Justin je jmenuje kořistí Samařskou pro ukořistěni jich ďáblem, Tertullian ale proto, že oni pro Krista kořistí učiněni byli.
2)	Podobně Tertullian (adv. Jud. 9.) praví,   že Damašek od Římanů po
čítáno k Syrofenicii.
3)	od andělů, totiž Bohu přístojících.

věky věkův." Abys ale nahlédl, příteli, že jsme nikoli za nějakou odvážlivostí svou toho, na nějž naříkáš, neučinili výkladu: tedy uvedu tobě svědectví samého Isaiáše, jenž dí, že andělé zlí i v Tanech v kraji egyptském obývali a obývají. Jsou pak slova ta (30, 1.): “Běda, synové odtržená! Toto praví Hospodin: Ukládáte radu, ale ne skrze mne a smlouvy činíte, ale ne skrze ducha mého, nýbrž abyste hříchy ke hříchům přidávali. Kteří pášete a sstupu-jete do Egypta (mne pak se neotázali), abyste posíleni byli od Faraóna a ukryti byli příkrovem Egypťanův. Bude vám příkrov Faraónův k hanbě a doufajícím v Egypťany ku potupě. Jsou zajisté v Tanech knížata, andělovo zlí. Darmo usilovati budou pro lid, jenž jim neprospěje ku pomoci, nýbrž k hanbě a potupě." Ale i Zachariáš dí, jak jsi sám zpomněl (3, 1.): “že dábel stanul po pravici Josuovi knězi, aby se jemu protivil, a Hospodin řekl k němu: Pokárej tebe Hospodin, jenž vyvolil Jerusalem." A opět u Joba psáno (1, 6.), jako jsi sám řekl: “že andělé přišli, aby stáli před Hospodinem, a ďábel s nimi jest přibyl." A na počátku první knihy Mojžíšovy psáno máme, že had Evu svedl a zlořečen jest. A v Egyptě, víme, usilovali mudrci napodobiti moc onu, kterou Bůh skrze věrného sluhu svého Mojžíše provozoval. A není vás tajno, že David pravil: “Bohové pohanů ďábelství jsou." (Ps. 95, 5.)
80. Na to odvětil Tryfon: Již jsem tobě pravil, že všelikou měrou usiluješ, abys Písmem ovinut jsa, se ubezpečil. Leč řekni mně, v pravdě-li vyznáváte, že město Jerusalémské obnoveno bude, a očekáváte-li, že se lid váš shromáždí a s Kristem radovati bude spolu i s patriarchy a proroky a s lidmi pokolení našeho a s těmi, jenž k nám přistoupili před příštím Krista vašeho; anebo-li toliko abys nás ve sporech přemáhati se viděl, na vyznání řečí těch se's zabral?
I odpověděl jsem: Nejsem tak podlý, Tryfone, abych jinak mluvil nežli myslím. Vyznal jsem tedy tobě prvé,1) že já a mnozí tak myslíme, dokoná že se to stane, doufajíce; že ale opět mnozí, a to křesťané,  jenž  čisté a zbožné nauky následují,2)  toho  ne-
1) An Justin posud v rozmluvě naší psané toho nedotýkalj domnívati se jest, že, ač ústné o tom s Tryfonem pojednávav, ve spisu však toho nedopatřením napsati vypustil, anebo že nedbalostí opisatelů to vypadlo. Jestliže, což i podobněji, příčině první povolíme, tož přijíti možno, že sv. Justin o tom jednal v prvním rozmluvy té díle v k. 45., kdež jedná o těch, jenž ze Židů při zkřížení z mrtvých spaseni budou. Podobně zdá se, že o andělích více mluveno ústně, nežli Justin shora (79. k.) napsal.
2) Tvrdě poněkud   o tom se   projadřuje   sv. lreneus,   muž   jinak   mysli

388

Justin Tryf. k. 80.    Odštěpenstva rozličná.

Justin Tryf. k. 81. O kralování tisíciletém.

389

uznávají, tobě jsem oznámil. Nebo že ti, jenž křesťany se sice nazývají, ale bezbožní a neblazí odštěpenci jsou, zhola věcem rouhavým a bezbožným a matným vyučují, tobě dolíčil jsem. A abyste věděli, ') že netoliko mezi vámi toto hlásám o řečech veškerých mezi námi narovnávaných, seč budu, spis vyhotovím, v němžto i to, o čem vám se nyní ohlašuji, vyznávaje napíši; nebo nevolím následovati lidí a nauk lidských, nýbrž raději Boha a nauk od něho daných. Nebo jestliže napadli jste některé, jenž křesťany se zvou, ale toho nevyznávají, nýbrž i Bohu Abrahama, Isáka a Jakoba rouhati se osmělují, jenž i učí nebýti z mrtvých vstání, ale že hned duše po smrti do nebe se přijímají,") nemějte je za křesťany; jakož by ani ten, kdo věc dobře rozváží, za to neměl, že Židy jsou Sadduceové, aneb podobná odštěpenstva Genistů, Meristů,3) Galileami, Hellenianů,4) Farisců a Baptistů3) (nebuď vám obtížno vyslyšeti, co myslím, všecko tu opovídaje),6) nýbrž že jméno toliko Židů a synů Abrahamových mají a ústy toliko vyznávají Boha, jak sám se prohlásil Bůh, srdce ale jich že vzdáleno jest od něho. Já pak a kdokoli pravověrní jsou ve všem křesťané, víme,
mírné a lahodné odvahy (adv. her. 5, 31.), ne že by ty, jenž nedrželi se domněnky té o kralování onom tisícletém, za haeretíky pokládal, ale že se mu zdálo ono od domněnky té odstoupení příčinou býti, proč mnozí křesťanům utrhali.
') Srovnej k. 127.
2)	Povstává Justin tuto proti haeretikům domnívajícím  se,   že nebude a
nemůže nepravostmi žádnými zavaleno býti, aby lined po smrti přímo do nebe
so neodebrali, načež již o soudu a vzkříšení slyšeti nechtěli. Lidi takové Justin
za křesťany držeti nechce, ješto život a nauky jejich jménu křesťanskému pře-
škodny byly, jakož Cclsus tím   dosáhl   největší  příčiny  na jméno  křesťanské
se potrhovati, že Ebionity, Gnostiky, ano i Ophity ku křesťanům počítal. (Orig.
adv. Cels. 1. 1. 8.)   Proto Ireneus (1, 25, 3.) dí o hereticích: “Životem jsouce
vyhýralí a v domněnkách bezbožní k ukrývání zlosti své jména křesťanů zne
užívají."
3)	O Genistech a Meristech, v čem by od jiných se lišili, nestejně smý
šlejí.   Nejpodobněji Genistové   byli  ti,   jenž   v zajetí   babylonském   s pohany
manželstvím se nesmísili; Meristové pak ti, jenž  všech Písem sv.  nepřijímali.
4)	Galilaeové vzali počátek od Judy Galilejčíka; jim i Zbojníků přezdíváno.
O liellenianech nevědomo, kdo byli.
5) Hemerobaptistové, Křtěnci, jinak Mendeové, Zabiové řečení, od sv. Jana Křtitele nepravě počátek svůj odvodili. V bezbožných naukách zabředli, o nichž Eusebius 4, 22., z Hegesippa a v Klementinách se dočísti. Poněkud jich, zdá se, dosud stává; v 17. století zajisté inissiomíři o jich bytí uBassory v Sýrii dosvědčili a nověji Wolf, ač nedosti důvodně, o nich napsal v knize: Nachricht aus dem Reiche Gottes, 1826.
6) Omluvu tu přidává, poněvadž jinak   o Farisejích   smýšlel  nežli Židé.

že i vzkříšení těla bude i tisícletí bude v Jerusalemě vystavěném, ozdobeném a rozšířeném, jak proroci Ezechiel, Isaiáš, a druzí povídají. 1)
	81. Nebo takto Isaiáš mluví o tom tisícletí (65, 17.) 2): “Bude
	nebe  nové a země nová,  a nebudou  připomínati předešlých, aniž
jim vstoupí na srdce, nýbrž radost a plesání naleznou na ní, jež já stvořuji. Nebo aj, já činím Jerusalem plesáním a lid můj radováním, a zplésám nad Jerusalemem a zveselím se nad lidem svým. A již nebude slyšáno v něm hlasu pláče, ani hlasu křiku. A nebude tam věkem nedošlého, ani starce, jenž by nenaplnil času svého. Bude zajisté syn stoletý pacholíkem, a kdo stoletý umře, synem hříšným a zlořečeným bude. A vystavějí domy a budou sami v nich bydleti a naštípí vinic a sami budou ovoce jejich jísti a víno píti; nebudou stavěti a jiní bydleti, aniž štěpovati a jiní jísti. Nebo podle dnů dřeva života dnové lidu mého budou; díla trudů jejich se rozhojní. Vyvolenci moji nebudou se truditi na prázdno, aniž děti ploditi na zlořečení, poněvadž budou símě spravedlivé a požehnané od Hospodina, a vnukové jich budou s nimi. A bude, že dříve, než volati budou, vyslyším je; ještě mluviti budou a řeknu: Což jest? Tedy vlkové a beránci spolu se pásti budou, a lev jako vůl bude plevy jísti, a had zemi jako chléb; nebudou škoditi ani hubiti na hoře svaté, dí Hospodin." Ze slov tedy těch: “podle dnů dřeva života budou dnové lidu mého, díla trudů jejich rozhojní se," ze slov těch béřeme, že se v nich tajemství tisícletí naznačuje. Nebo poněvadž praveno bylo Adamovi, že dne, kterého by se dřeva jedl, umře: víme, že tisíc let nedoplnil. 3) I to (Ps. 89, 4): “den Hospodinův jako let tisíc," o tom praveno býti rozumíme. K tomu jde, že muž našinec, jménem Jan, jeden z apoštolů Kristových, ve zjevení, jehož se mu dostalo, předpověděl, že tisícletí tráviti budou ti, jenž Kristovi našemu uvěřili, a že napotom povšechné a slovem pověčné  spolu  všech   nastane  vzkříšení  a  soud.    Což  i Pán náš
') Pozoruj rozdíl ti vyjadřování se Justinově ; o vzkříšení praví: víme epistametha. j. křesťanů katolíků jednosvorné a nepochybné učení jest; o tisíciletém ale besedování tak se nepronáší, je toliko z Písem některých provodě. Dobře tedy věděl, že ti, jenž tisícletí ono zavrhovali, aš jemu blouditi se zdajíce, od pravoslavné nauky v ničem se ňenšinuli; ovšem ale ti, jenžto vzkříšení z mrtvých, popírali.
2)	V něčem tuto sv. Justin od LXX. odstupuje.
3)	T. j. Bůh pravil, že Adam téhož dne umře, v němž ze dřeva bude jísti;
již pak Adam  téměř (Gen. 5, 5.) tisíc let žil;  tedy den Páně jest tisíc let, a
ovšem Kristus let tisíc v Jerusalemě kralovati bude.

390         Justin Tryf. k. 82. 83. O lžeučitelích; předpovědi prorocké.
předpověděl: “Že nebudou se ani ženiti ani vdávati, ale budou jak andělé v nebi, synové jsouce Boha vzkříšení." (Luc. 20, 35.)
82. U nás zajisté 1) dosavad  darů prorockých stává, z čehož i vám samým poznati lze, že, co druhdy u vás bývalo, na nás přeneseno jest.    Ale jako u vás tehda, když proroků svatých stávalo, také lžiprorokové bývali, tak nyní také u nás jsou mnozí lžiproroci a lžeučitelé, jichžto   se varovati  nás  napomínal Pán  náš,   tak že se nám  v tom ničeho  nedostává, jelikož  víme, že předvídal věci, jenžto s námi po vzkříšení jeho z mrtvých a po vstoupení jeho se díti měly.    Předpověděl zajisté,  že zabíjeni  a nenáviděni budeme pro jméno jeho, a že mnozí proroci  a Kristová nepraví ve jménu jeho přijdou a mnohé svedou, což se i  stalo.    Nebo mnozí věcem bezbožným  a  rouhavým  a nepravým  ve jménu jeho převracujíce učili, a to, co jim od nečistého ducha ďábla v mysl vnuknuto, hlásali  a   dosud hlásají.    Tyto   lidi   my  podobně jako   i vás,   aby bludů  odstoupili,  usilujeme přesvědčiti,  vědouce,  že každý, kdož moha, pravdy nemluví,  od Boha  souzen bude2), jakož Bůh skrze Ezechiele osvědčil, řka (3, 17.): “Strážným jsem ustavil tebe domu Judovu.    Zhřeší-li hříšník a neosvědčíš-li jemu, on sice ve hříchu svém zahyne, od tebe ale krve jeho požádám; osvědčíš-li pak jemu, nevinným budeš."   Pro  tu  bázeň  tedy  také  my usilujeme podle Písem řeči rozkládati, ne však pro  žádost peněz  neb slávy anebo rozkoší.    Nebo   v  nijaké  z  těch   nepravostí  nás  nikdo   postínati nemůže.   Nechceme  zajisté  žíti  podobně  knížatům  lidu   vašeho, jimž domlouvaje, Bůh clí (Is. 1, 23.): “Knížata vaše spolčenci zlodějů, milovníci "darů, následovníci  odplatků."    Jestliže ale některé takové i mezi námi  shledáte, nechtějte  se  proto Kristovi rouhati, aniž proto nepravě písma vykládati usilujte.
83. Slova zajisté (Ps. 109, 1.): “Dí Pán Pánu mému: Seď na pravici mé, až položím nepřátely tvé za podnož nohou tvých," učitelé vaši vykládati se osmělili, že na Ezechiáše se odnášejí, jako by jemu se velelo posaditi se na pravici chrámu, když k němu s pohrůžkami poslal král Assyrský a od Isaiáše mu oznámeno, nebáti se jeho.3) My pak ovšem víme a vyznáváme, že se tak dalo, jak Isaiášem předpověděno, a že král Assyrský se vrátil, neobojovav Jerusalema  za  dnů Ezechiášových,   a že anděl Hospo-
1) Poněvadž dotekl proroctví Janova, tedy přechází ku prorockým darům i za jeho dna křesťanům udělovaným.
2) Uvodí slova ta sv. Damasc. v parallel.   3) Podobně Tert. adv. Maře. 5, 9.

391
Justin Tryf. k. 83. 84.  Proroctví o Mesiáši.
dinův pohubil v ležení Assyrských  ke stu osmdesáti pěti tisícům lidí.   Že ale Žalm ten o něm praven  nebyl, patrno jest, an takto zní:  “Dí Pán Pánu  mému:    Sedni na pravici  mé,  až   položím nepřátely   tvé  za  podnoží nohou tvých.    Prut moci vypustí  nad Jerusalemem a panovati bude uprostřed nepřátel svých.    Ve skvě-losti   svatých  před   dennicí zplodil jsem  tebe.    Přisáhl Hospodin  a nebude želeti: Ty jsi kněz na věky podle řádu Melchisedechova." Že Ezechiáš není kněz pověčný dle řádu Melchisedechova, kdož by nevyznal? Že vyprostitelem Jerusalema není, kdož toho neví? A že on  prut  moci  nevypustil   na  Jerusalem  a   nepanoval  uprostřed nepřátel  svých,   ale že Bůh to jest, jenž od něho plačícího a vzlykajícího nepřátely odvrátil, kdož by nevěděl? Náš pak Ježíš, nepřišed ještě   slavně,  prut  moci vypustil na Jerusalem,1)  slovo povolání,    a pokání ke všem národům, kdež démonové je byli opanovali, jak dí (Ps. 95, 5.) David: “Bohové pohanů démonové." A mocné slovo jeho přemluvilo mnohé, aby opustili démony, jimž sloužili, a skrze něj v Boha všemohutného uvěřili, přesvědčeni jsouce bohy pohanů démony  býti.    To  však:   “ve   skvělosti   svatých   ze   života   před dennicí zplodil jsem tebe"  ku Kristovi praveno jest, jak jsem již nahoře pravil,   (k. 63.)
84. Takéť to: “Aj, počne v životě panna a porodí syna" (Is. 7.) o něm pověděno. Nebo jestliže ten, o němž Isaiáš pravil, neměl se z panny naroditi, o kom tedy praví Duch svatý: “Aj, Hospodin sám dávám znamení: aj, panna v životě počne a porodí syna" ? Nebo jestliže on tak jako všickni jiní prvorozená měl ze soulože se naroditi: proč Bůh znamení, jakéž prvorozencům spo-lečno není, dáti předpověděl? Ale co v pravdě znamením jest, a čeho pokolení lidskému jistě se dostati mělo, totiž že Prvorozenec všeho tvorstva ze života panenského, vtěliv se, skutečně co pacholátko se narodil: to Bůh předejmem skrze Ducha sv. na jiný a jiný spůsob, jak jsem byl oznámil, zvěstoval, aby, když se to stane, se poznalo,  že mocí a vůlí tvůrce veškerenstva se to dalo: jakož
1) eis; shora čte po dvakrát epi, ač v LXX. mají ek, jakož Justin výše k. 153. a Apol. I. 45. čte; považíme-li důvodění jeho, příčinu proměny té poznáme. “Prutem moci" zajisté Justin rozumí slovo “povolání a pokání ke všem národům", t. j. dar Ducha sv. seslaný na apoštoly, když na jednom místě všickni v Jerusalemě se nacházeli. Tento tedy “prut moci" dříve do Jerusalema vpuštěn byl, než odtud k jiným národům vyšel. Justin tak přeložil tím spíše, ano se mu výborně k úmyslu hodilo. Aby totiž nemohli Židé dovoditi, že prut moci vyslal z Jerusalema Ezechiáš, když byli nepřátelé poraženi, praví, že vypuštěn prut ten i na Jerusalem, což se o Ezechiovi nedalo říci.

392
Justin Tryf. k. 85. Proroctví o Kristu.
také z jednoho žebra Adamova Eva vyrodila se, a jakož všecka zvířata ostatní Slovem Božím na počátku zplozena jsou. Vy však i v tom výklad, jejž vydali předkové vaši u Ptolemea krále Egyptského, převraceti se opovažujete, pravíce, že Písmo neslyne tak, jak onino vyložili, nýbrž: “Aj mladice v životě míti bude." Jakoby věci veliké to značilo, 1) když žena souložením poroditi má, což všechny ženy mladice činí kromě neplodných, jimž také, aby plodily, Bůh, ráčí-li, učiniti může. Nebo matka Samuelova neplodná za vůlí Boží porodila; tak i žena arciotce svatého Abrahama a Alžběta, jenž Jana Křtitele porodila, a podobně, jiné některé. Protož nemáte se domnívati, jako by všech věcí, které chce, nemohl Bůh učiniti. Obzvláště pak, když předpověděno, že se to stane, ne- osmělujte se proroctví převraceti a přejinačovati; jelikož jenom sobě ukřivďujete, Bohu však v ničem neublížíte.
85. Ale i proroctví to (Ps. 23, 7.): “Pozvedněte knížata bran svých a vyzdvihněte se brány věčné, aby vešel král slávy" podobně někteří z vás odvažují se vykládati o Ezechiovi, jiní o Šalomounovi, ješto dokázati se může, že ani o tom, ani o onom, aniž o jiném naprosto z králů vašich to pověděno nebylo, ale toliko o tomto Kristovi našem, jenž neúhledný a neslavný se zjevil, jak Isaiáš a David a Písma všechna praví; jenž jest Pán mocností skrze vůli Otce jemu to davšího; kterýžto i z mrtvých vstal i na nebesa vstoupil, jak Žalm a jiná Písma dolíčila, jej pánem mocností označujíce, o čem vám i nyní z věcí před očima se událých přesvědčiti se přesnadno jest, kdybyste chtěli. Nebo skrze jméno téhož Syna Božího a prvorozence veškerého tvorstva, narozeného z panny a člověkem strádavým učiněného, pod Pilátem Pontským od lidu vašeho ukřižovaného a umřevšího a z mrtvých vstalého a na nebesa vstoupilého každé zaklínané ďábelství se přemáhá a podrobuje. Jestliže na jméno bývalých u vás králů, nábožníků anebo proroků aneb patriarchů je zaklínáte, žádné ďábelství se nepodrobuje. Pakli někdo jménem, Boha Abrahamova, Isákova a Jakobova zaklíná, možná že se podrobí. 2) Již pak jsem pravil, že zaklinatelé vaši uskoku  jak  pohané   upotřebujíce,   zaklínají,  a   kadění   a   kouzel
') Podobně Ireneus (3, 27.): Nebo co v tom jest velkého a náznakův hodného, že mladice počavši z muže porodila,   což se stává všem ženám rodícím?
2) O Šalomounovi Židé pravili, že znal všeliké ďábelství podmaňovati, jak svědčí Jos. Flavius (antiq. 1. 8, 2.) O podčiňování ďáblů skrze Boha Abrahamova, Isákova a Jakobova u Židů svědčí Ir. 2, 6., Orig. 4. a 5. kn., kdež i dovodí, že i pohané při čarách a kouzlech svojich Bohem Abrahamovým, Isáko-vým a Jakobovým se dokládali.

393
Justin Tryf. k. 85. Proroctví o Kristu.
užívají. Že ale andělé a mocnosti jsou ti, jimž velí slovo proroctví Davidova pozvednouti bran, aby vešel z mrtvých vstalý Pán mocností podle vůle Otcovy Ježíš Kristus, řeč Davidova tolikéž dokazuje. Jíž tu opět připomenu pro ty, jenžto s námi včera nebyli, pro kteréžto také mnohé věci včera pojednávané stručně uvádím. A nyní k vám toto mluvě, ač tytýž věci stejné jsem opakoval, něco nemístného praviti nesoudím. Směšno zajisté by bylo viděti, že slunce, luna a hvězdy ostatní touž napořád cestu, a tytéž proměny počasů vykonávají; že člověk počtář, otázán byv, kolik dvakrát dvě jest, ač častěji odpověděl čtyry, přece nepřestává čtyry odpovídati, a že jiné věci podobné, jenž ujistiti se dají, veždy týmže spůsobem se povídají a pojišťují: směšno pravím, aby ten, kdo z Písem prorockých doličování své činí, to opouštěl a neopětoval stejných Písem, alebrž se domníval, že sám něco nad Písmo lepšího vyrodí. Jest pak řeč ta, kterou, jak jsem pravil, Bůh jeví anděly a mocnosti v nebi býti, tato (Ps. 148, 1.): “Chvalte Hospodina s nebes, chvalte ho na výsostech; chvalte jej všickni andělé jeho, chvalte jej všecky mocnosti jeho."
Tu jeden z těch, jenž druhého dne přibyli, jménem Mnaseas, pravil: Radujeme se tomu, že pro nás tytéž věci opětovati se pod-jímáš. A já na to: Poslyšte, přátelé, odpověděl jsem, jakým písmem povodín   to   činím.    Přikázal Ježíš  i nepřátely  milovati, což i od Isaiáše hlásáno bylo obšírnými slovy, v nichž zahrnují se i tajemství obrodu  našeho   a naprosto lidí  všech, jenž Krista v Jerusalemě zjeviti se majícího čekají, a skutky jemu se zalíbiti se vynasnažují. Slova Isaiášova jsou (66, 5.):    “Slyšte řeč Hospodinovu, kteří se třesete řeči jeho. Řekněte, bratří naši, těm, jenž vás nenávidí a vás sobě  oškliví, aby jméno Hospodinovo  oslaveno bylo.   Ukázal se u veselosti jejich, a oni zahanbeni budou.   Hlas křiku z města, hlas lidu, hlas Hospodina odplacujícího odplatu zpyšnělým.    Dříve než vojetivá  rodila a nežli přišly  bule,  porodila pachole.   Kdo slyšel věc takovou, a kdo shlédl tolikéž?   Zda vojetí se země dne jednoho, a zda rodí se lid pojednou, ješto Siona se v dobu tutouž vojetila, a zrodila děti své ? Já pak dal jsem naději tu i neplodné, dí Hospodin; aj, já učinil jsem plodnou i neplodnou, dí Hospodin. Vesel, se Jerusaleme,   a sestupujte se všickni milující jej. Radujte se všickni, jenž  pro  něho  se rmoutíte,  abyste ssali a nabažili se od  prsu  potěchy  jeho,  abyste ssavše  se rozkochali  ode vchodu slávy jeho." 1)

394

Justin Tryf. k. 86. Náznaky J. Krista v Star. Z.

Justin Tryf. k. 87. Náplň Ducha sv. v Kristu.

395

86. To pověděv, přidal jsem: Že pak ten, jenž ukřižován byv, dle Písma, opět v slávě přijde, náznak měl ve dřevě života, v ráji, jak pověděno, vštípeném, a ve věcech všem spravedlivým se přiho-dících, o tom poslyšte. Mojžíš s holí poslán byl k vysvobození lidu, a ji v rukou drže, v čele lidu rozdělil moře. Skrze ni viděl vodu vyprysklou ze skály, a dřevo do vody v Merrách vhodiv, sladkou ji učinil (Ex. 15, 23.), jenž hořká byla. Hole do žlabů vod Jakob vhodiv, dostihl, že ovce ujcovy obahněly, a vzal, co se z nich vylíhlo. (Gen. 30, 37.) S holí, týž Jakob chlubí se, ze přešel řeku (Gen. 32, 10.); žebřík že také viděl, praví, na němž Bůh spolehl, jak Písmo doličuje (Gen. 28, 12.). A že to Otec nebyl, dokázali jsme z Písem. (K. 60.) A na kámen naliv oleje na témž místě, obdržel Jakob svědectví od téhož, jenž se mu zjevil, Boha, že Bohu jemu se okázavšímu sloup pomazal. Že pak Kristus pod podobiznou kamene v Písmech mnohých se oslavuje, jakož i že každá mast, buď olejna, buď ze stakty, aneb z jiného sloučení pomazadel podobiznou jeho byla, podobně jsme dovodili, ') ano Písmo dí: “Proto pomazal tebe, Bože, Bůh tvůj olejem plesání před společníky tvými." (Ps. 44, 7.) Všickni zajisté králové a pomazanci všickni od něho dosáhli, aby králi a pomazanými sluli, jakož i sám od Otce má, že králem jest a Kristem a knězem a andělem, a cokoli podobného má a měl. Hůl Aronova pupence vypustivši, knězem jej býti ukázala. I Isaiáš (k. 11.) předpověděl, že jako prut z kořene Jesse povstane Kristus. A David praví, že spravedlivý jest jako dřevo štípené při roztocích vod, jenž ovoce své vydá časem svým, a list jeho neoprchne (Ps. 1, 3.). Také se dí, že spravedlivý jako palma pokvete (Ps. 91, 13.). Ze dřeva ukázal se Abrahamovi Bůh, jak psáno jest, u dubu v Mambře. (Gen. 18, 1.) Sedmdesáte vrb a dvanáct pramenův nalezl lid, přešed Jordán 2); v prutu a holi, praví David, že od Boha byl potěšen. (Ps. 22, 4.) Dřevo Elisaeus vhodiv do řeky Jordána, železo sekery vyvedl, kterou synové proročtí vyšli byli nasekat dříví na stavění domu, v němž zákon a příkazy Boží hlásati a rozjímati hodlali; 3) jakož i nás zatonulé ve hříších přetěžkých, ježto jsme spáchali, Kristus náš   skrze   své   na  dřevě ukřižování,  a  skrze očištění nás vodou

vysvobodil a domem modlitby a úklony učinil. Hůl také byla, která Judu otcem býti dokázala těch, ježto z Thamary velkým tajemstvím zplodil. 1)
87. A Tryfon, když jsem dopověděl, pravil: Nedomnívej se napotom, že pokoušeje se převraceti věci tebou mluvené, otázky předkládati hodlám, nýbrž, že o tom, o čem se otáži, se poučiti chci. Řekni mně tedy, poněvadž Písmo skrze Isaiáše dí (11, 1.): “Vyjde hůl z kořene Jesse, a květ vystoupí z kořene Jesse, a odpočine na něm duch Boží, duch moudrosti a rozumu, duch rady a síly, duch poznání a nábožnosti, a naplní jej duch bázně Hospodinovy" (věci tyto zajisté, dí, o Kristovi řečeny býti vyznav, pravíš, že co Bůh předbytoval a vtěliv se, dle vůle Boží co člověk z panny se narodil): řekni tedy, kterak možno dokázati, že dříve bytoval, ješto skrze moci Ducha svatého, jež Písmo skrze Isaiáše vyčítá, se dokonalí, tak jako by jich potřeboval?
A já:  Přemoudře a přerozumně se's otázal, odpověděl jsem; nebo v skutku zdá se nesnáz v tom vězeti; ale abys nahlédl i věcí těch srovnalost, poslyš, co řeknu:  Písmo ne proto povídá, že ony dotčené moci Ducha svatého naň sstoupily, jako by jich potřeben byl, ale že na něm odpočinouti měly, t. j. konec míti, aby napotom žádných proroků v pokolení vašem  dle  obyčeje  starého nebývalo, jakož vám očitě viděti jest. 2)   Po něm zajisté žádného zhola proroka u  vás  nebylo.   Abyste pak  nahlédli, že proroci vaši,  přijímajíce  každý  jednu  neb   druhou  moc   od  Boha,   věci   ty   činili a mluvili,  jimžto jsme i my se  z Písem  naučili,  přičiňte mysl k tomu, co povím.  Šalomoun zajisté měl ducha moudrosti, Daniel rozumu  a rady, Mojžíš   síly  a  pobožnosti,  Eliáš  bázně,  Isaiáš poznání, a jiní podobně buď každý po jedné, anebo střídavě jednu s druhou mocí měli; jakož Jeremiáš, dvanáctero prorokův a David a  ostatní  naprosto  prorokové, jenž u vás jsou byli.    Odpočinul tedy, to jest přestal duch, když onen přišel, po němžto správa ona mezi lidmi jeho  za  oněch  časů bývalá měla u vás  přestati, a ti, jenž na něm  spočinuli,  opět, jak předpověděno, se vylíti darové, jichžto z milosti moci Ducha onoho uštědřuje věřícím v něho, jak

1) Zdá se, že se odvolává na k. 63., kdež dovodí,   že Ježíš jest Kristus
ze slov: Pomazal tebe, Bože, Bůh tvůj,   a že křesťané od  Krista jmeno vzali.
2) Moře červené; nedopatřením omyl vklouzl. (Exod. 15, 27. Xum. 33, 9.)
            3) (4. Reg. 6, 17.)    Podobně Ir. 5, 17. a Tertull. (adv. Jud. 13.) nalézají
mnoho námyslů a náznaků kříže ve St. Z.

') Gen. 38, 25., Ir. 4, 25. tajemství to vykládá o povolání pohanů a zavržení Židů. Podobně druzí Otcové.
2) Podobné Tertullian (adv. Marc. 5, 8.), jenž ale v knize o křtu k. 10. i na sv. Jana Křtitele to vztahuje, a dí, že proto, an duch veškeren na Krista by' přenesen, úchabek toho pocítil Jan na sobě, poslav se tázat ke Kristovi, zdali jest on tím, jenž přijíti má, ač dříve sáni ho byl jím býti osvědčil.

396            Justin Tryf. k. 88. Náplň Ducha sv. v Kristu.
každého hodným uznává. Že pak to učiní po svém na nebe vstoupení, již jsem pravil předpověděno býti a opět pravím., Pravíť se (Ps. 67, 19.): “Vstoupil na výsost; zajatou vedl zajatost, dal dary synům lidským." A opět v jiném proroctví se dí (Joel. 2, 18.): “A bude po tom, vyliji ducha svého na všeliké tělo a na sluhy svoje a na služky svoje, a prorokovati budou."
88. A u nás l) viděti i ženy i muže, jenž dary od ducha Božího mají. Tudíž ne proto, že by potřeben byl moci, předpověděno bylo, že vstoupí na něho moci od Isaiáše uvoděné, ale proto, že jich napotom již nebude. Svědectvím vám také bud!, co jsem vám pravil, že se dalo od mudrců arabských, jenž hned, jak se dítě narodilo, přišedše, jemu se klaněli. Nebo narodiv se, měl moc svou do sebe, a rosta spůsobem veškerých lidí, věcí příhodných užívaje, každému stáří se příslušně propůjčoval, živě se jídly všelikými, takto po 30, více méně, let trvaje, až Jan, příchodu jeho věštitel, vystoupil, a jak jsem napověděl (k. 51.), cestou pokání předešel. A když potom Ježíš k řece Jordánu, kdež Jan křtil, přišel, a do vody sstoupil, oheň znal se v Jordáně. -) A když z vody vyšel, Duch sv. jako holubice na něho přiletěl, jak napsali téhož Krista našeho apoštolé.3) Víme pak, že nepřišel k řece proto, jako by křtu anebo sstoupivšího na něho ve spůsobu holubice ducha potřeboval; jakož ani narození a ukřižování nepodstoupil, jako jich potřebu maje, nýbrž pro pokolení lidské, jenž od Adama ve smrt a v lest hadovu padlo, an také za vlastní vinou každý zlého se dopustil.
Nebo chtěje Bůh anděly a lidi svobodovolnými a samovlád-nými býti, učinil je, aby konati mohli, jak každého umocnil, aby, vyvolí-li, co jemu libo, je v neporušenosti a beztrestnosti zachoval, pakli by ale zlé páchali, je dle uznání svého pokutoval. Nebo ani to, že sedě na oslici do Jerusalema vešel, jakož jsme předpověděno býti ukázali, 4) jemu moci neudělilo, aby Kristem byl, nýbrž lidem
') Por. shora 82. a Eus. 4, 18.
2)	Co tu o ohni potáčí Justin,  o tom v evang. Ebionitů a v knize hlá
sání Pavlovo,   od haeretiků sosnované,   kteří ohně také při křtění užívali, do
čísti se jest, ač Justin i z podání ústního to přijíti mohl.   O tom ohni zmiňují
se též knihy Sibylliny (kn. 7.),  liturgie pak syrská o tom takto dí:   Když vy
stoupil z vod, slunce sklonilo paprsky svoje.
3)	Činí  Justin  rozdíl tuto,  jejž  dobře sluší pozorovati.    O ohni mluvě,
neuvodí svědectví Písma, jakož to při sstoupení Ducha sv. na Krista ve spůsobě
holubice činí.
4)	N. 53.

397
Justin Tryf. k. 88. 89.    O smrti kříže.
za známku "sloužilo, jej Kristem býti; jakož i za křtění Janova bylo potřebí lidem znamení nějakého, aby poznali, kdo Kristem jest. Nebo když Jan u Jordánu seděl a křest pokání kázal a pás kožený a oděv ze srstí velbloudových toliko nosil, nic nejede leč kobylky a med lesný: lidé za to měli, že Kristem jest. Jimž i sám pronesl (Jo. 1, 21.): “Nejsem Kristus, nýbrž hlas volajícího; nebo přijde mocnější nade mne, jemuž obuv nésti hoden nejsem." A když přišel Ježíš k Jordánu a synem Josefa tesaře domnín byl, a ne-úhledným, jak zvěstovalo Písmo, se viděl býti a sám za tesaře držán byl (tesařská zajisté díla dělal, mezi lidmi obývaje, radlice a jařma, takto znakům spravedlivosti a životu pracovitému uče): tedy Duch svatý pro lidi, jak jsem napověděl, ve spůsobu holubice na něho sstoupil, a hlas spolu s nebe vyšel skrze Davida také předvěštěný, jenž jako v osobě Krista1) pronášel, co jemu Otec říci chtěl: “Syn můj jsi ty, já dnes zplodil jsem tebe" (Ps. 2, 7)") projadřuje se, že tehdy pro lidi teprv se rodil, když ve známost jim vcházel.3)
89. A Tryfon: Věz, pravil, že také celé pokolení naše Krista očekává a že my vyznáváme všecka Písma tebou uvedená o něm pověděna býti. I to vyznávám já, že jméno Jesus, jímž Navův syn prozván byl, mne navedlo i k tomu se navazovati.4) Zda však předpověděno, že Kristus tak potupně ukřižován bude, pochybujeme. Zlořečeným zajisté býti se praví v Zákoně ten, kdo ukřižován jest,5) protož mně o tom dosavad těžko přesvědčení nabyti. Že Písma Krista předvěstují strádavého, patrná věc jest; zda však měl onu v Zákoně zlořečenou popravu podstoupiti, dověděti se chceme,   můžeš-li o tom  nějakým  důkazem se prokázati.
Kdyby nebyl měl Kristus trpěti, odpovídám jemu,  a kdyby
') nebo Kristus v Žalmu 2. o sobě dí: Hospodin řekl ke mně.
2)	Přídavku toho v evangeliích se nenalézajícího nalézti též Cl. AI. (pffid.1,6.),
Lact. (4, 15.), Aug. enchir. 4í).
3)	Podobně Method. conviv.  virg.   Slova:   “Já  dnes zplodil jsem tebe"
rozuměj:  “Já jsem tebe již před věky v nebesích předbytujícího volil i světu
zploditi, t. j. dříve neznámého oznámiti."
4) totiž že Josua byl podobiznou Kristovou. Pozorovati sluší tuto sestupování Tryfonovo. Očekávání Mesiáše všem Židům připisuje; vykládání uvedených Písem o Kristovi sobě a společníkům svým přičítá, poslední ale, co o podobizně v Josuovi praví, sobě toliko přivlastňuje.
5) (Deut. 21, 23.) Vynechává slovce: od Boha, následuje v tom sv. Pavla. (Gal. 3, 13.) Uvodí místo to podobně i Tert. adv. Jud. 10., adv. Marc. 3, 8. 5, 3.; později o to místo mezi Židy a křesťany hádka povstala a za věku Hieronymova se rozprudila.

398

Justin Tryf. k. 90. ' O smrti kříže.

Justin Tryf. k. 91. Moc a tajemství kříže.

399

nebyli ani proroci předpověděli, že pro nepravosti lidu k smrti veden, potupen, bičován, ve zlosynech poctěn a k zabití jako ovce veden bude, jehož rod, dí prorok, od nikoho vysloven býti nemůže: tož by se člověk čemu diviti mohl. Ješto ale tím právě on se označuje, a všem oznamuje, kterak bychom nebyli měli i my směle uvěřiti v něj? Kdokoli prorockým řečem rozumějí, vyznají, že on jest Kristem a nikolivěk jiný, pakli jenom uslyší, jej ukřižována býti. 1)
90. Tedy nás, řekl on, z Písma vyuč, abychom i my tobě nasvědčili; nebo že trpěti a jak ovce k smrti odveden bude, víme. Ale jestliže také ukřižován býti a tak hanebně smrti v zákoně zlořečenou umříti měl, nám dokaž. My zajisté ani pomysliti toho nemůžeme.
Víš, pravil jsem, že, co proroci řekli a činili, jak se již u nás snáší, podobiznami a náznaky vyjevili, aby ne tak snadno díl větší ode všech pochopen byl, ukrývajíce pravdu v nich, aby, kdo ji nalézti a poznati hodlají, bez trudu toho nedocházeli.
Oni pak řekli: O tom se u nás ovšem snáší.
Slyš tedy, dím, co na to následuje. Mojžíš první znameními, jež činil, ono kříže napohledné zlořečení ohlásil.
Jaká znamení míníš? řekl on.
Když lid, dím, bojoval s Amalekem a syn Navův, jenž pro-zván Jesus, ve válce předkoval: tedy Mojžíš modlil se k Bohu, ruce s obou stran rozprostřev. On pak a Aron je celého dne podpírali, aby unavením neochlipěly. Nebo když popustil trochu od tvárnosti té kříž napodobíc 2) (jak psáno ve knihách Mojžíšových), lid přemožen býval; když ale zůstal v rozstoru tom, napořád Amalek přemáhán býval, a lid zmáhaje se, skrze kříž mocným byl. Nebo ne proto, že Mojžíš modlil se, vítězil lid, ale že, ano v čele bitvy bylo jméno Jesusovo, on znamení kříže vykonával. Nebo kdo z vás neví, že nejvíc ta modlitba Boha ukájí, která se vzdychotem a slzami a s ničí úklonou a klečením na kolenou se rozprostírá? Tím spůsobem ale na kamenu sedě, napotom
          1) Podobně Tertullian (3,19.): Stačí pro Krista jediná o smrti předpověď.
2) Podobně Barn. 12., Tert. adv. Jud. 10. adv. Marc. 3,16. a Greg. Naz. carm. 53. Ješto však se v Písmě praví toliko, že Mojžíš pozdvihnul rukou, ne však že je také roztáhl, a že prut držel v rukou tehdy, když Josua proti Amaleku bojoval, (praví zajisté sám Mojžíš Ex. 17, 9.: “Zítra já státi budu na vrchu hory, maje hůl Boží v ruce své"): proto jiní domnívají se, že od Mojžíše kříž udělán jest prutem tím Božím, jejž v rukou držel.

ani on sám, ani kdo jiný se nemodlil.   Má pak i kámen význam ku Kristu se odnášející, jakož jsem dokázal,  (kk. 70., 76., 86.)
91. A jinak také ukazuje Bůh skrze Mojžíše mocnost tajemství kříže, řekl v požehnání, jímž požehnal Josefovi: “Požehnání Hospodinovo na zemi jeho, z počasů nebeských a z rosy, a z propasti pramenů, zespod a vod čistých; ovoce z obratův slunečních a z pochodů měsíčných a s temen horských, a s temen pahorků a potoků 1) věčných a z požitků plnosti země. A zalíbe-niny toho, jenžto se ukázal ve kři, přijďte na hlavu Josefovu a na témě. Oslaven jest mezi bratřími jako jednorozenec; jako býka krása jeho; rohové jeho rohové jednorožcovi; jimi zmítati bude národy až do končin země." (Deut. 33, 13.) Sotva zajisté někdo řekne a dokáže, že by rohové jednorožcovi v jiné věci neb tvárnosti se nalézali, leč jediné v té, která podobu kříže má. Nebo přímo stojí dřevo jedno, z něhož část horní v roh se zvedá, když dřevo jiné se přičiňuje, a s obou stran krajnosti co rohové k rohu jednomu připojení se projevují. 2) A břevno, které se v prostředku přibíjí, na němž by spoléhali ukřižovanci, co roh nějaký podobně vyniká, a jeví se jako roh, k jiným rohům přirovnáno a přibito byvši. Slova pak ta: “Rohy těmi zmítati bude národy až do končin země" projadřují to, co se nyní u všech národů spatřuje. Lidé zajisté ze všech národů tajemstvím tím jsouce potrkáni, to jest skroušeni, od model marných a od běsů ku pobožnosti se obrátili. Nevěrcům pak totéž znamení ke zkáze a odsudku se ukazuje, jakož v lidu z Egypta vyšlém onou roztažených Mojžíšových rukou podobiznou, a jménem Jesus synovi Navovu daným Amalek přemáhán býval, Israel pak vítězil. A zřejmo také, že výstava podobizny a známky proti štíkajícím Israele hadům se dala, pro spásu těch, jenž věří, že tehda předpověděna byla smrt hadovi skrze toho, jenž ukřižován měl býti, spása pak těm, jenž uštknuti byvše, od něho utíkají se k tomu, jenž ukřižovaného Syna toho na svět vyslal. Neučil nás zajisté duch prorocký skrze Mojžíše v hada věřiti, jelikož jeví, že mu od Boha na počátku zlořečeno, a u Isaiáše věští, že zahladí jej co vraha mečem velkým, jenž jest Kristus.
1) Potoků, přídavek to pozdější, an se v LXX. ani v textu nenalézá, snad pro slovo věčných.
2) Doličuje sv. Justin, že rohové jednorožcův v Písmě připomínaných kříž vyobrazovali, an roh není jiného leč dřevo jedno přímé, jako roh jeden, k němuž dřevo jiné shora se přičiňuje, dva rohy jiné působíc.

400

Justin Tryf. k. 92.   O neobřízce a obřízce.

Justin Tryf. k. 93.94. Dvě hlavní přikázaní.

401

92. Jestliže tedy někdo nedosáhl od Boha té milosti veliké, aby  porozuměl  věcem  od proroků  mluveným  a  činěným: neprospěje mu to, že zdá se pronášeti výroky a skutky ty, jichž význam udati   neví.    Ano,   nebudou-li  zdáti   se   věci  potupitelnými  býti mnohým   lidem,   projeveny   byvše  od   lidí   nerozumějících   jim? Nebo kdyby se vás někdo tázati chtěl, proč Enoch a Noe se syny a  jiní   podobní ani   obřezáni  nebyvše ani  soboty nezachovávavše, Bohu se zalíbili: proč,  pravím,  skrze jiné vůdce a skrze zákonodárství  po  tolikeru  pokoleních Bůh  volil  ospravedlňovati   lidi od Abrahama   do Mojžíše   obřízkou,  lidi pak  po Mojžíšovi  obřízkou a  jinými   přikázáními,  sobotou totiž,  žertvami, popelem, obětmi: což byste  odpověděli?   Jenom jistě  ukážete, jak jsem pravil, že Bůh předvědoucím jsa, poznal, že lid váš hoden bude, aby z Jerusalema  byl  vyobcován  a  nikomu tam  vjíti  se   nedovolovalo.   Vy zajisté nikterak leč tou těla obřízkou, jak jsem pravil, se nerozeznáváte.   Aniž  zajisté  osvědčil Bůh,  že Abraham spravedliv jest skrze  obřízku,  nýbrž skrze víru.    Nebo dříve, nežli byl obřezán, tak se o něm praví (Gen. 15, 6.): “Uvěřil Abraham a počteno mu to  za  spravedlnost."    My  tedy  v neobřízce  těla svého v Boha věříce skrze Krista, a obřízku majíce prospěšnou nám jí došlým, obřízku totiž srdce,  doufáme spravedlivými a bohulibými shledáni býti,  ješto  jsme již  řečmi   také prorockými  od  něho   svědectví dosáhli.    Sobotovati pak a oběti přinášeti vám poručeno, a Bůh místo jménem  svým nazvati  dopustil,   abyste, jak již praveno, modlaříce a na Boha se zapomínajíce, bezbožnými a bohaprázdnými se nestali, jakými jste bývati se povždy prokazovali.  Že ale proto vám   od Boha dány příkazy o sobotě  a  obětech,   shora již mnou dokázáno; pro dnešní ale přišelce totéž téměř všecko chci opakovati.   Nebo tak-li se věci ty nemají, potrhovati se budou lidé na Boha,   jako   by nebyl  předvídal  a nevyučoval  lidi  všecky tutéž spravedlnost znáti a zachovávati; (nebo že mnohých pokolení před Mojžíšem stávalo, zřejmá jest věc) a nebude právo Písmo, jenž dí Boha býti pravdomluvným a spravedlivým a všecky stezky jeho býti soudy a nebýti v něm žádné nepravosti.   (Deut.   32, 4. Ps. 24, 10. 91, 15.)   Ale poněvadž Písmo  jest pravdivo: ani Bůh vás nechce míti takovými  napořád nerozumnými a  sobělibými, abyste s Kristem, jenž Bohu se líbil a svědectví od něho vzal, jak jsem napověděl, z prorockých dovodě Písem, spasení dosáhli.
93. Co zajisté naprosto jest právo, to všelikou spravedlnost ve všem pokolení lidském činí. Každé pokolení ví, že cizoložství a smilství  a vražednictví a věci   podobné zly jsou.    Kdyby také

lidé všickni to činili, přece toho nedostíhají, aby to činíce nevěděli, že nepravě činí kromé oněch, jenž od nečistého ducha uchváceni aneb vychováním a obyčeji zlými a zákony nešlechetnými pokaženi byvše, pomyslů přirozených pozbyli, či raději udusili aneb je přitlumeny chovají.J) Nebo viděti, že toho trpěti nechtějí lidé, co sami jiným tropí, a že sobě vespolek svědomím nepřátelským vytýkají, co činí. Proto se mně vidí, že převýborně pravil náš Pán a spasitel Ježíš Kristus ve dvou přikázáních všechnu spravedlnost a zbožnost zahrnutu býti; totiž (Mat. 22, 37.): “Milovati budeš Pána Boha svého z celého srdce svého a ze vší síly své, a bližního svého jako sebe samého." Nebo kdo Boha z celého srdce a ze vší síly miluje, ten jsa pln zbožné mysli, žádného boha jiného ctíti nebude; anděla pak onoho za vůlí Boží ctíti bude, jehož Hospodin Bůh sám miluje. A kdo bližního jako sebe miluje, čeho sobě žádá dobrého, toho i jemu žádati bude; nikdo pak sobě zlého nežádá. A tedy také pro bližního svého o totéž prositi, a o totéž, oč pro sebe, se přičíněti bude ten, kdo bližního miluje. Bližním pak člověku není jiný, leda ten stejnostrádný a rozumný živočich, člověk. Veškera tedy spravedlnost ve dvojici se rozpadá, totiž ve spravedlnost k Bohu a k lidem, ješto dí Písmo: “Kdo miluje Pána Boha svého z celého srdce a ze vší síly, a bližního jako sebe", v skutku spravedliv jest. Vy však ani k Bohu, ani ku prorokům, ani k sobě lásky a přízně jste nikdy neprokázali, nýbrž, jak jest zjevno, povždy modláři a lidí spravedlivých vrahy shledáni jste, ano i na samého Krista jste ruce vztáhli, a dosavad ve zlobě své trváte, proklínajíce ty, jenž toho od vás ukřižovaného Kristem býti dokazují. Nad to usilujete dokazovati, že on co nepřítel Boží a proklatec ukřižován byl, což jest skutek mysli vaší bezrozumné. Nebo příčinu majíce, ze znamení Mojžíšem daných2) poznati, že Kristem jest, netoliko nechcete, ale nad to nás do nesnáze uvésti moci se domnívajíce, otázky, jaké se vám namanou, kladete, sami nevědouce, co říci, na křesťana-li pevného uhodíte.
94. Nebo řekněte mi, nepřikázal-li Bůh skrze Mojžíše, aby neučinil nikdo obrazu ani podobenství věcí ani nanebeských, ani pozemských? A sám na poušti skrze Mojžíše hada měděného učiniti velel a za znamení vystavil,3) jímžto zachováni, kdo od hadů byli
') Neznámost zákona přírodního omluviti se nedá.
2)	t. z hada měděného a z rukou pro pokoření Amaleka v podobu kříže
rozprostřených.    (Cfr. 90.)
3)	znamení, nárys, námysl kříže.    Jiní epi semeion   vykládají: na zna-
-26

402
     Justin Tryf. k. í)4. S)5.   O ukřižování; Kristus trpěl za nás.
uštknuti; a přece nepravostí není vinen? Nebo věcí tou, jak jsem pravil (k. 91.), ohlašoval ono tajemství, jímž věštil, že mocnost hada, skrze něhož i přestoupení Adamovo provedeno, zmaří, a že spasí ty, jenž věří v Krista, na znamení tom, t. j. na kříži trpěti majícího, od uštknutí hadových, jenž jsou skutkové zlí, modloslužby a jiné nepravosti. Nebo nerozumíte-li takto věcem těm, udejte příčinu, proč Mojžíš hada měděného na znamení postavil a velel, aby lidé uštknutí od hada naň pohledali, čímž i onino uzdravováni byli, a to učinil, přikázav dříve naprosto podobizny a nijaké věci nečiniti.
A tu jeden z později přišlých pravil: Právě jsi pověděl; příčinu udati nemůžeme. Já zajisté o tom často jsem učitelů našich se tázal, a nikdo mi příčiny neudal. Protož mluv dále; nebo pozorujeme na tebe, an tajemství odkrýváš věcí, pro které naukám prorockým se utrhuje.
Já pak: Jako Bůh skrze hada měděného znamení učiniti poručil, bez viny jsa: tak i v zákoně kletba leží na lidech ukřižovaných, ne však na Kristu Božím, skrze něhož Bůh všecky lidi, jenž něčeho kletby hodného se dočinili, spaseny činí.
95. Celé zajisté pokolení lidské podle zákona Mojžíšova pod kletbou se nalézá. Nebo zlořečeným praví se, “kdo nezůstává ve věcech, jenž jsou psány v knize zákona, aby činil je." (Deut. 27, 26. Gal. 3, 10.) Nikdo pak zevrubně všeho nezachovával (čehož ani vy upříti se neosmělíte), nýbrž ti více, oni méně přikázaní zachovávali. Jestli však patrně ti, jenž pod zákonem jsou, pro nezachováváni všech příkazů byli ve zlořečení: zdali nebudou tím více pod zlořečením shledáni všickni národové ti, jenž modlám slouží, děti kazí a jiné věci zlé činí? Když tedy Otec veškerenstva také chtěl, aby Kristus jeho za lidi ze všeho pokolení veškeré zlořečení na sebe přijal, věda, že jej ukřižovaného a umrlého vzkřísí: proč
0	něm, jenž pro vůli Otcovu to trpěti se nezdráhal, mluvíte, jakoby
zlořečeným byl, a nenaříkáte raději na sebe?  Nebo ač Otec jeho
1	to spůsobil, aby ty věci pro pokolení lidské podstoupil, vy jste
neučinili věcí těch proto, abyste vůli Boží sloužili, aniž pak proroky
vraždíce, pobožnost jste provodili. A nikdo z vás neříkej: Chtěl-li
Otec  trpěti jej  ty věci, aby zsinalostí  jeho   stalo  se uzdravení
pokolení lidskému: my jsme v ničem neprovinili. Jestliže věci ty
mení položil,  t. j. na kříž,   an Justin mněl,   že had měděný byl na kříž   dán. Podobně Barn. 12. a Tertnll. adv. Jud., avšak na totéž smysl vychodí.

Justin Tryf. k. 96. 97. Kristus ukřižován; modlitba Mojžíšova.       403
řeknete, 1) svých hříchů litujíce, a jej Kristem býti vyznávajíce a jeho přikázaní zachovávajíce, obdržíte, jak jsem pravil,2) odpuštění hříchů. Jestliže však jemu i věřícím v něho zlořečíte a kdekoli mohouce, je vraždíte: kterak by neměla pro rukou vašich na něho vztažení na vás jako na nespravedlivých a hříšných a na srdci dokoná zatvrdlých a bezrozumných pokuta přiléhati?
96.	Nebo slova pravená v zákoně: “Zlořečen každý, kdo pní
na dřevě,"  naději naši  od Krista ukřižovaného  závisící utvrzují,
ješto Bůh jimi nezlořečí onomu ukřižovanci,  nýbrž poněvadž Bůh
jimi předpovídá věci,   které  jste vy a vám podobní lidé, jej před-
věkým  a věčným  knězem  Božím,   a  králem a Kristem   býti  ne
vědouce, učiniti měli.3) Což také že se stává, očima vlastníma viděti
vám lze. Nebo vy v synagogách svých zlořečíte všem, jenž od něho
křesťany učiněni jsou (k. 16.), a tolikéž   činí  národové  jiní,  jenž
vykonávají zlořečení "to skutkem, zabíjejíce ty, jenž toliko křesťany
býti vyznávají.   Těmto všem pravíme:  Bratří  naši jste,   poznejte
raději pravdu Boží.    Že pak ani vy,  ani  oni nám nenasvědčujete,
nýbrž usilujete, abychom my jména Kristova se odepřeli: tedy my
raději volíme a snášíme usmrcenu býti, přesvědčeni jsouce, že Bůh
všech dober, jež  nám  skrze  Krista  přislíbil,   nám jistě uštědří.
Nad to za vás se modlíme, aby se Kristus nad vámi smiloval.   On
zajisté nás i za nepřátely modliti se vyučoval,  řka (Luc. 6, 35.):
“Buďte dobrotiví a milosrdni, jakož i otec váš nebeský." Všemohut-
ného zajisté Boha dobrotivým a milosrdným býti  spatřujeme, an
slunci vzcházeti dává na nevděčníky i na spravedlivé,  a deští na
svaté i na zlé, jež veškery že souditi bude, učil.
97.	Aniž pak to, že prorok Mojžíš, když Or a Aron ruce
jeho drželi, v téže postáti do večera ostal,   maně se dalo.   Nebo
i Pán téměř do večera ostal na kříži a k večeru pohřbili jej; potom
vstal dne třetího. To skrze Davida bylo takto proneseno (Ps. 3, 5.):
“Hlasem svým k Hospodinu volal jsem a vyslyšel mne shory svaté
své. Usnul a spal jsem,   a vstal jsem,  že  Hospodin  pojal mne."
A skrze  Isaiáše  podobně  předpověděno   o  tom, jakým spůsobem
umříti měl, takto (65, 2.): “Rozprostřel jsem ruce své k lidu nevěří-
J) Že chtěl totiž Otec, abychom zsinalostmi jeho uzdraveni byli.
2)	K. 47.
3)	Třetí  výklad místa od Židův namítaného přičiňuje. Nejprve  zajisté
dovodil, že nemá se na liteře lpěti; na to připouští text ten na Krista vztaho
vati, jelikož na sebe přijal zlořečení, v něž Židé a pohané zapadli. Teď dokazuje,
že týmiž slovy zahrnuje se   předpovědění   věcí,  jichž Židé proti křesťanům se
dočiňovati měli.

404

Justin Tryf. k. 97. 98. Smrt Páně a z mrtvých vstání.

Justin Tryf. k. 99. 100. Výklad Žalmu 21. o Kristu.

405

čímu a protiřekému, choděcímu na cestě nedobré." Že pak měl vstáti, týž Isaiáš dí (57, 2.): “Pohřeb jeho odňat jest z prostředu." A (Is. 53, 9.): “Dám boháče za smrt jeho." Opět v řečech jiných David o utrpení a kříži v podobenství tajemném takto dí v Žalmu (21, 17): “Zbodli jsou ruce mé a nohy moje, zpočetli všecky mé kosti. Oni pak mne zpytovali a hleděli na mne. Rozdělili sobě roucha má a o oděv můj metali hřebí." Nebo když jej ukřižovali, tedy hřeby zarážejíce, nohy a ruce jeho zprobíjeli; a ti, jenž ukřižovali" jej, rozdělili sobě roucha jeho, kostky metajíce a to, co který sobě vyvoliti zamínil, hřebí podčiňujíce: A vy Žalm ten o Kristu pravena býti zapíráte, 1) naprosto slepi jsouce a nerozumějíce, že nikdo v pokolení vašem nebyl králem a Kristem nazván, jehož nohy a ruce za živa byly probity, a jenž tím tajemstvím zemřel, to jest ukřižován byl, leda jediný Ježíš tento.
98. A již Žalm celý uvedu, abyste uslyšeli i o jeho k Otci uctivosti, i o tom, jak všecko k němu odnáší a smrti té od něho také zbaven býti žádá, spolu i jevě v Žalmu, jací to proti němu povstali, a ukazuje, že vskutku se člověkem stal utrpení schopným. Jestiť pak (Ž. 21, 1.): “Bože, Bože můj, vzhlédni na mne, proč jsi mne opustil? daleko od spasení mého slova provinění mých. Bože můj, volati budu přes den, a nevyslyšíš mne, a přes noc a ne-liž k nemoudrosti sobě? Ty pak v svatyni přebýváš, chválo Israelova. V tebe doufali otcové naši, doufali, a vysvobodil jsi je. Volali k tobě, a spaseni byli; v tebe doufali, a nebyli zahanbeni. Já pak červ jsem a ne člověk, pohanění člověka a povrhel lidu. Všickni, jenž mne vidí, posmívají se mně a mluví rty a pohybují hlavou: Doufal v Hospodina, nechať zbaví ho a vysvobodí, poněvadž chce jemu. Nebo ty jsi mne vytáhl ze života, naděje má od prsou matky mé. Na tebe uvržen jsem ze života; z lůna matky mé Bůh můj jsi ty. Neodcházej ode mne, nebo soužení blízko, nebo není, kdoby mně spomohl. Obklíčila mne telata mnohá, býkové tuční oblehli mne. Otevřeli na mne ústa svá, jako lev sápavý a řvoucí. Jako voda vylit jsem a rozptýleny jsou všecky kosti moje. Učiněno jest srdce mé jako vosk rozpouštějící se uprostřed těla mého. Vyprahla jako střepina síla má, a. jazyk můj přilnul k dásněm mým, a v prach smrti dovedl jsi mne. Nebo obskočili mne psové mnozí, rada zlostníků oblehla mne. Zbodli nohy i ruce mé, sčetli všecky kosti mé. Oni pak zpytovali a zhledli mne. Rozdělili sobě roucha má a o můj oděv metali hřebí. Ale ty, Hospodine, nevzdaluj

pomoci své ode mne; k obraně mé vzhlédni, zbav meče duši mou a z ruky psa jedinkou mou. Vysvoboď mne z úst lva a od rohů jednorožců ponížení mé. Vypravovati budu jméno tvé bratrům svým, uprostřed shromáždění chváliti budu tebe. Kdo se bojíte Hospodina, chvalte jej. Všecko símě Jakobovo vychvalujte ho; boj se ho veškeré símě Israelovo."
99.	To pověděv, dovodil jsem: Ukáži vám, že celý Žalm o Kristu
praven jest, opět jej vykládaje. Co tedy hned dí: “Bože, Bože můj,
vzhlédni na mne,  proč jsi mne opustil?" slovy těmi předpověděno
za dávna, co za Krista mělo pověděno býti.    Nebo pněje na kříži,
pravil: “Bože, Bože, proč jsi mne opustil?" A co následuje: “daleko
od spasení mého řeči provinění mých; Bože můj, volati budu k tobě
ve dne a nevyslyšíš mne, a v noci,   a ne k nemoudrosti 1) mně;"
tím tyto i ty věci, jež Kristus činiti měl, tak napřed praveny byly.
Nebo dne toho,   na nějž  měl ukřižován býti,  tři   z učeníků svých
pojav na horu Olivetskou, poblízkou proti chrámu Jerusalémskému,
takto se modlil:  “Otče,  možná-li,  nechať  odejde kalich tento ode
mne." A na to modle se pravil: “Ne jak já chci, ale jak ty chceš;"
tím jevě, že člověkem se stal skutečným, utrpení podrobeným. Aby
pak nikdo nenamítl:   nevěděl tedy,  že  trpěti bude:  hned přidává
v Žalmu: “a ne k nemoudrosti mně."    Nebo  jakož   Bohu  nebylo
k neznámosti otázati se Adama, kde jest, a Kaina,  kde Ábel jest,
nýbrž aby ukázal, jakým každý jest, a aby nás známost všech věcí
těch  Písmem   došla:  tak i Kristus   oznamuje  věci  ty  nikoli   pro
nevědomost svoji, nýbrž těch, jenž se domnívali jej Kristem nebýti,
ale za to měli, že jej usmrtí, a že v podsvětí jako člověk obecný
ostane.
100.	Co pak následuje: “Ty pak ve svatyni přebýváš, chválo
Israelova,"   značilo,   že  věc   chvalnou a podivnou   učiní,   maje po
ukřižování   třetího   dne   z mrtvých vstáti,   což jest od Otce svého
obdržel.    Nebo jsem prokázal,   že Kristus  Jakobem a Israelem se
jmenuje; a dovodil jsem, že věci jeho netoliko v požehnání Josefově
a Judově tajemně ohlášeny jsou   (36.   52.  75.  91.); i v evangeliu
praví: “Všecko mně od Otce odevzdáno, a nikdo  nezná Otce leda
Syn, aniž Syna leč Otec a komu Syn to zjeví." (Mat. 11,27.) Nám
tedy zjevil všecko,   čemu  jsme  z Písem  také  skrze  milost  jeho
porozuměli, poznavše ho býti prvorozencem Božím a předbytníkem
všech tvorů a synem patriarchův, ješto   z panny od nich pošlé se
vtěliv, člověkem neúhledným, neslavným a podtrpným státi se ráčil.

1) Podobně Tertulian (adv. Marc. 3, 19.).

1) Smysl jest, že Kristovi ovšem povědomo bylo, co podstoupiti měl.

406

Justin Tryf. k. 100.101. Výklad Žalmu 21. o Kristu.

Justin Tryf. k. 102.   Výklad Žalmu 21. o Kristu.

407

Proto v řečech svých pravil, mluvě o příštím utrpení svém (Mat. 16, 21.): “Syn člověka mnoho trpěti musí a zavržen býti od Fariseů a zákonníků a ukřižován býti a třetího dne vstáti." Synem člověka se nazýval buď pro narození své z panny, která, jak pravil jsem, z Davida, z Jakoba, Isáka a Abrahama pošla, aneb že byl otcem  jeho Adam jakož i těch, jež jsem uvodil, z nichžto Maria pochází Nebo víme, že ti, jenž ženy zplodili, jsou otci dětí těch, jež dcery jejich porodily. Jednoho také ze svých učeníků, jenž jej Kristem Synem Božím býti z Otcova zjevení poznal, prozval Petrem, an prvé Šimonem se nazýval. (Mat. 16, 15—18.) A čtouce v pamětech apoštolů jeho Synem Božím jej býti psána, Synem ho býti pravíme a rozumíme, že i před všelikým tvorem z Otcovy moci a vůle pošel (jenž i moudrostí, dnem 1) a východem, a mečem, a kamenem, a prutem, a Jakobem a Israelem jiným a jiným spůsobem v řečech prorockých sluje), i z panny člověkem se stal, aby i neposlušnost touž, kterou od hada se počala, cestou za své vzala. Nebo Eva pannou 2) jsoucí a neporušenou, řeč od hada počavši, neposlušnost a smrt zrodila. Maria panna pak víru a radost počavši, když anděl Gabriel jí zvěstoval, že Duch Páně na ni přijde a moc Nejvyššího zastíní ji, a že proto i, co se z ní narodí, Synem Božím jest, odpověděla (Luc. 1, 38.): “Staň se mi podle slova tvého." Z ní narodil se on, o němž tolikero Písem pravenu býti jsme dokázali, skrze něhož Bůh hada, a zpodobnělé jemu anděly a lidi poráží; ty pak, jenž pokání činí ze skutkův zlých a v něj věří, od smrti oprošťuje. 101. Následná v Žalmu slova: “V tebe doufali otcové naši, doufali a vysvobodil jsi je; volali k tobě a spaseni byli; v tebe doufali a nejsou zahanbeni. Já pak červ jsem a ne člověk, zahanbení člověkův a povrhel lidu," slova ta jeví, že od něho za otce uznáni jsou ti, jenž v Boha doufali a od něho spaseni byli, kteřížto také otci byli panny, z nížto člověkem se stav se narodil; a spolu oznamuje, že i sám od Boha zachráněn bude, aniž se chlubí, že by něco z vlastní vůle a moci sám činil. Nebo i na zemi obcovav tolikéž činil. Když mu někdo pravil: “Učiteli dobrý" (Luc. 18,18.) odpověděl: “Proč mne nazýváš dobrým? Jeden jest dobrý, otec můj, jenž v nebesích jest." Že pak dále dí: “Já jsem červ a ne člověk,  pohanění lidí a povrhel láje,"   tím   předpověděno,  co  býti
1) Snad má na mysli slova: “Toto je den, jehož učinil Hospodin," kteráž slova Klement Strom. 6. o Kristu pravena býti dovodí.
2) Podobně Iren. (3, 22, 4.), Tert. (do carne Christi 17.), Cyr. (catech. 2.) a Epiph. (haer. 78, 18.)

a jemu přihoditi se mělo. Nebo nám v něho věřícím lidem všady pohaněním jest. Povrhelem lidu jest, že od lidu vašeho povržen a potupen byv, to trpěl, co jste proti němu uradili. Co dále stojí: “všickni, jenž mne vidí, posmívají se mně, a mluví rty, a pohybují hlavou: Doufal v Pána, nechť vysvobodí ho, poněvadž chce jemu," to podobně předpovídalo, co se jemu stane. Nebo kdož na něj ukřižovaného patřili, hlavou každý pohybovali a ústa rozdírali a chřípěmi pošklebujíce, pravili s posměchem, co v pamětech apoštolů psáno: “Synem Božím se býti pravil, sestup a chod; vytrhni ho Bůh." (Mat. 27, 39. nn.)
102. A slova co následují: “Naděje má od prsou matky mé; na tebe uvržen jsem z útroby; ze života matky mé Bohem mým jsi ty. Nebo není, kdo by pomohl mně. Obklíčila mne telata mnohá, býkové tuční oblehli mne; otevřeli na mne ústa svá jako lev droucí a řvoucí. Jako voda vylity a rozptýleny jsou všecky kosti moje; učiněno jest srdce mé jako vosk rozpouštějící se uprostřed života mého. Vyprahla jako střepina síla moje a jazyk můj přilnul k dásněm mým,"   slova ta věcí těch, jenžto se  daly,  předpovědi obsahovala. Jako to: “Naděje má od prsou matky mé;" nebo hned po narození jeho v Betlémě, jak jsem pravil, Herodes král od mudrců z Arábie přišlých  o něm se dověděv,  o bezživotí jeho ukládal, ale za rozkazem Božím Josef pojav jej, i s Marií odešel do Egypta.  Otec zajisté, jenž ho zplodil, ustanovil, aby nebyl usmrcen, dříve než by dospěv jeho slovo byl kázal. Řekne-li pak někdo z vás: Nemohl-li Bůh dříve Heroda zabiti?  Na to  pravím:  Zdali nemohl Bůh na počátku i hada vyhladiti, aby ho nebylo, aniž pak praviti (Gen 3, 15.): “Nepřátelství položím mezi  ním  a ženou,  a mezi  semenem jeho a  semenem jejím."   Nemohl-li  ihned množství lidí  stvořiti?  Ale jak za dobré uznával, učinil anděly a lidi k vykonávání spravedlnosti svobodny, a časy ustanovil, dokud za dobré uznal, aby své použili vůle. A poněvadž podobně za výborné uznal, povšechné i částečné soudy'vykonával,  avšak svobody vůle chráně.  Proto dí Písmo při stavění věže a při mnoholičném  rozdělení a proměnění jazykův takto (Gen. 11, 6): “I řekl Hospodin: Aj, pokolení jedno a mluva jedna všech.  A to počali  dělati  a nyní  nepřestanou  ode  všeho, cožkoli udělati  se  podjali."   Slova pak  (Ps. 21, 16.):   “Vyprahla jako   střepina síla  moje   a jazyk můj   přilnul k  dásněm  mým," podobně věcí od něho dle vůle Otcovy státi se majících předpovědění byla. Nebo síla mocného  slova jeho, kterou  povždy  Farisey a zákoníky s ním se hádající a naprosto všecky v pokolení vašem učitele trestával, zastavila se jako pramenitý a silný zdroj, jehož voda

408

Justin Tryf. k. 102. 103. Výklad Žahnu 21. o Kristu.

Justin Tryf. k. 103. Výklad Žalmu 21. o Kristu.

409

se zvrátila, když se sám odmlčel 1) a nikomu ničeho před Pilátem odpověděti nechtěl, jakož v pamětech Apoštolů jeho dolíčeno jest, aby také onen Isaiášův výrok ovoce účinného došel, jímž praví (50, 4.): “Hospodin dává mně jazyk, abych poznal, kdy mám řeč pronésti." Co však dí (Ps. 21, 11.): “Bůh můj jsi ty, neodstupuj ode mne," učí spolu, že všickni v Boha, jenž všecko stvořil, doufati a od něho samého spasení a pomoci hledati mají; a nedomnívati se, jako lidé druzí, že pro rod, aneb bohatství, aneb pro moudrost spaseni býti mohou. Jakož i vy jste pořád činívali, druhdy tele učinivše, vždy pak nevděčnými a vrahy spravedlivých a pro svůj rod nadutými býti se ukazujíce. Nebo jestliže Syn Boží praví, že ne proto, že Syn jest, ani že jest mocen, ani že moudr, spasen býti může, nýbrž projevuje, že, ač jsa nehříšným, jak dí Isaiáš, že ani hlesnutím se neprohřešil (53, 9.): “nepravosti zajisté neučinil, aniž lsti ústy svými," bez Boha spasen býti nemůže:2) kterak vy anebo jiní, bez oné naděje spasení očekávajíce, sebe samy sváděti se nedomníváte?
103. Co dále se v Žalmu praví: “Trápení blízko jest, an není, kdo by pomáhal; obklíčila mne telata mnohá a býkové tuční oblehli mne. Otevřeli na mne ústa svá jako lev droucí a řvoucí; jak voda vylity a rozptýleny jsou všecky kosti mé," podobně jest předvést toho, co se dáti mělo jemu. Nebo v noci té, když na horu Olivetskou na něho přišli ti, jenžto z lidu vašeho od Fariseů a zákoníků podle jich nauky posláni byli, obklíčili ho ti, jež Písmo telata trkavá a před časem záhubná jmenuje. To pak: “A býkové tuční oblehli mne," zvěstovalo ty, jenž věci podobné jako telata činili, když byl doveden k učitelům vašim, jež Písmo býky nazývá, anoť víme býky příčinou býti jsoucnosti telat. Jakož tedy býkové jsou otci telat, tak učitelé vaši příčinou byli synům svým k vyjití na horu Olivetskou, aby ho chopili a k nim dovedli. A slova: “Není, kdo by pomohl" též ukazují, co se stalo. Nebo nižádný ze všech lidí jemu nehříšnému ku pomoci nepřispěl. A to: “otevřeli na mne ústa svá jak lev řvoucí" značí krále židovského tehdejšího, Herodem nazvaného, nástupce Heroda toho, jenž po Kristovu narození usmrtil všecky času onoho narozence v Betlémě,  podhlídaje mezi nimi  ovšem i toho  býti,   o němž mu
1) Podobně Tertullian (cont. Maro. 5, 42.); slova Žalmu (21, 16.) “přilnul jazyk k dásněra" o Kristově před Pilátem odmlčení se vykládá.
2) Patrno, že o Kristově přirozenosti lidské mluví. Nebo v k. 87. mluvě o božské, pravil, že Kristovi darů Dnclia svatého potřebí nebylo. Nehříšnost ovšem přináleží duši s Logem spojené.

pravili mudrcové z Arábie přišlí, neznaje rady toho, jenž všech je mocnější, kterak Josefovi a Marii velel, aby pojavše dítě, odešli do Egypta a byli tam, až by jim opět zjeveno bylo do vlasti své se navrátiti. A byli jsou tam, až umřel Herodes, jenž mláďátka v Betlémě zavražditi dal, a po něm Archelaus nastoupil. Avšak i ten skonal, dříve než Kristus správu z vůle Otcovy přijatou na kříži vyplnil. Když pak Herodes, Archelaův nástupník, ujal vládu sobě propůjčenou, Pilát zavděčiti se chtěje, Ježíše svázaného poslal jemu, což předvídaje Bůh, předpověděl takto: “A odvedou jej do Assyrie darem králi." 1) Anebo lvem na něho řvoucím nazval ďábla, jejž Mojžíš jmenuje hadem, u Joba pak a Zachariáše ďáblem, od Jesusa pak satanášem sluje, čímž se ukazuje, že obdržel jméno od skutku, jehož se dopustil, složené. Nebo satan v hebrejštině a syrstině jest to co odpadlec, náš pak hebrejské slovo jestliže vyložíš, jest had,2) ze kterých obou slov jedno se skládá satanáš. Praví se zajisté v pamětech apoštolských, že hned, když Ježíš z řeky Jordána vystoupil, kdežto hlas nad ním vydán: “Syn můj jsi ty, dnes zplodil jsem tebe" (Ps. 2,7.), že ďábel přistoupil k němu a jej pokoušel, až i řekl jemu (Mat. 4, 9.): “Klaň se mi," a že mu odpověděl Kristus: “Odejdi satanáši, nebo Hospodinu Bohu svému klaněti se a jemu samému sloužiti budeš." Jako zajisté Adama svedl, myslili proti němu tolikéž provésti moci. Slova pak ta (Ps. 21,11.): “Jako voda vylity a rozptýleny jsou kosti mé. Srdce moje učiněno jak vosk rozpouštějící se uprostřed života mého," věstila, co se mu dalo noci té, když na něho vyšli na horu Olivetskou, aby ho lapili. V pamětech zajisté, ježto od apoštolů a jich sstoupenců psány býti pravím, povídá se, že pot jako krápěje 3) s něho tekl, když se modlil a pravil: “Možná-li, odejdi kalich ten" (Mat, 26, 39.), an totiž třáslo se srdce jeho a kosti jeho tolikéž, a srdce podobalo se vosku do života se rozpouštějícímu; abychom věděli, že chtěl Otec, aby Syn jeho v otrapách takých pro nás v skutku se nalézal, abychom neřekli, že on jsa Synem Božím, nepocítil toho, co jej potkalo a na něj přišlo. A to: “Vyprahla jak střepina síla má, a jazyk přilnul k dásněm mým," předvěstovalo ono, o němž jsem pověděl, mlčení, ješto on, jenž všecky vaše nemoudré učitele kárával, ničeho naprosto neodpovídal.
') Tak i Tertullian (cont. Marc. 4,42.) místo to Oseovo (10,6.) vykládá. (Cf. Cyrill. 13, 7.)
2)	Justin domníval se,  že slovo řecké satanas  složeno  ze slova sáta a
ze  slova hebr. nacháš,   čili jak  Justin s vysouváním litery  ch četl náš had;
zavedla ho koncovka řecká slova toho.
3)	Krápěje krve; thrómbos; zajisté značí též ssedlou krev.

410

Justin Tryf. k. 104. 105. Výklad Žalmu 21. o Mesiáši.

Justin Tryf. k. 106. Proroctví o Mesiáši.

411

104.	A slova:   “V prach smrti uvedl jsi mne,   obklíčili mne
psové mnozí, 1) sbor zlostníků oblehl mne; zbodli ruce moje a nohy
mé, spočetli  veškery  kosti mé.    Oni pak zpytovali a zhledli mne;
rozdělili sobě roucha  má a nad  oděvem  mojím los metali jsou,"
slova ta, jak jsem napověděl, předzvěstovala, jakou smrtí jej odsoudí
sbor zlostníků,  jež i psy i  myslivce  nazývá,  ukazuje,   že i pso-
vodové také se shromáždili, všemožně o jeho odsouzení se zasazu-
jíce. Což že se i dalo, v pamětech apoštolů jeho se píše.   Že pak
roucho jeho, když ho ukřižováno, ukřižovatelé mezi sebou rozdělili,
již jsem dolíčil.
105.	Co dále v Žalmu následuje: “Ale ty, Hospodine, nevzdaluj
pomoci své ode mne, k obraně mé vzhlédni! Zbav meče duši mou
a z ruky psa jedinkou mou. 2) Vysvobod! mne z úst lva, a od rohů
jednorožců ponížení mé," to opět podobně jest důkaz a zvěst toho,
co jemu přísluší a co jemu  se  přihoditi mělo.   Již zajisté nahoře
dolíčil jsem, že jednorozenec jest Otce veškerenstva, vlastně zrozený
z něho Logos a moc, jenž napotom člověkem z panny se stal, jakož
z pamětí dotčených se dovídáme. Že pak ukřižováním skonal, rovně
jsem  pravil.    Nebo   slova: “sprosť  meče duši  mou a z ruky psa
jedinkou mou; vysvoboď mě z úst lva a od rohů jednorožců poní-
žení mé," podobně zvěstují, jakým utrpením mu umříti bylo, totiž
ukřižováním; nebo že slova: “od rohů jednorožců" kříže toliko podobu
naskýtají, dříve jsem vám vyložil (k. 91.).  Že pak prosí, aby duše
jeho od meče a z úst lvích a z ruky psí vysvobozena byla, prosba
to byla, aby nikdo neopanoval duše jeho, abychom, když my konce
života dojdeme, téhož od Boha prosili, jenž může odvrátiti všelikého
anděla nestydatého a zlého,   aby  nevzal  duše  naší.    Dokázal pak
jsem vám, že duše ostanou, z toho, že i duše Samuelova, jak Saul
žádal,  byla  přivolána  od břichopravkyně.3)    Zjevno pak jest,   že
duše veškery  takovýchto  spravedliveň a proroků  propadly  v moc
takových mohutností, jaká že i v břichopravkyni oné byla, z věcí
samých patrno. Protož i Bůh nás, pro které se to děje,   učí skrze

Syna svého, abychom všelijak bojovali 1) a na konci života prosili, aby duše naše pod mohutnost takovou nějakou nepadly. Neb oddávaje ducha na kříži, pravil: “Otče, v ruce tvé poroučím ducha svého," jakož z oněch pamětností jsem se dověděl. A napomínaje učeníky své, aby život Fariseů přesahovali, sic jinak, aby věděli, že spaseni býti nemohou, toto, jak znamená se v pamětech oněch, pravil (Mat. 5. 20.): “Nerozhojní-li se spravedlnost vaše nad onu zákoníků a Fariseů, nevejdete do království nebeského."
106. Že pak věděl, že Otec jemu všecko, jak žádá, poskytne, a jej z mrtvých vzkřísí; a že všecky lidi bohabojné napomínal, Boha chváliti, poněvadž také skrze tajemství ukřižovaného tohoto smiloval se nade vším pokolením lidí věřících; a že uprostřed apoštolů bratrů svých stál (kteří po jeho z mrtvých vstání, když byl je přesvědčil o tom, o čem jim též před utrpením pravil, že totiž musel ty věci trpěti, ješto i od proroků předpověděny byly, kteří, dím, káli se ze svého od něho, když ukřižován byl, odstoupení), a s nimi obcuje, Boha chválil, což i v pamětech apoštolův se vypravuje : věci ty veškery ostatek Žalmu toho projevují. Zní ale takto: “Zvěstovati budu jméno tvé bratřím svým a uprostřed církve chváliti budu tebe. Kdo se bojíte Hospodina, chvalte jej; veškeré símě Jakobovo oslavujte ho; boj se ho všeliké símě Israelovo." Že pak jméno proměniv, jednoho z apoštolů Petrem nazval, což také v pamětech apoštolských2) se vypravuje; že nadto i jiné bratry dva, syny Zebedeovy, nazval Boanergy, to jest syny hromu:3) to doličuje jej býti oním, od něhož Jakob příjmení Israele a Auses příjmení Josua vzal, skrze které jméno také uveden byl do země praotcům zaslíbené lid z vyvedenců z Egypta pozůstalý. Že pak jako hvězda měl vzejíti z pokolení Abrahamova, Mojžíš takto předpověděl (Num. 24, 17.): “Vzejde hvězda z Jakoba, a vůdce z Israele," a jiné Písmo (Zach. 6,12.) dí: “Aj, muž! Východ jméno jeho." Když tedy také  na nebi4) při narození jeho vzešla hvězda, jak psáno

 1)Čtou k tomu též: kai kynegoi i myslivci,  nač hned sv. Justin se od-
volává.
                2)Zdá se, že Justin četl ton monogene su  Jednorozenec tvého"; nebo v následném dovodí ze slov toho Žalmu, že Kristus jest jednorozencem Otcovým.         
                3) I. Reg. 28, 7., Apol. I. 18. Jiní Otcové sv. myslí, že duše Samuelova se nezjevila, nýbrž že mamidlo holé od ďáblů osnováno bylo. O novějších, jenž celý pochod ten za výsledek ošemetné obratnosti čarovničiny drží, šířeji mluviti nemístno.

          1)	agonidzestai o boji proti ďáblovi patrné řeč jest tuto.
2)	Jiní  čtou autu m. autón v pamětech jeho, t. Petrových, jelikož evan
gelium Markovo  stará církev  na Petra co hlavního původce odnášela.   Ještě
jiní čtou autu, ale odnášejí to ke Kristu, jako by autu stálo místo ton apostolon autu.
3)	Podobně Tertullian (Marc. 4,13.).  “Změňuje i Petrovi jméno, poněvadž
i stvořitel Abrahamovi i Sáře i Auseovi jméno přejinačil."
4)	Dí: “také na nebi," ješto na zemi vzešla hvězda mnohem vznešenější,
t. j. Kristus sám.

412

Justin Tryf. k. 107. 108. O z mrtvých vstání Páně.

Justin Tryf. k. 109.110. Obrácení národů ku Kristu.

413

v pamětech apoštolů jeho: tedy mudrcové z Arábie, věci té znamením tím se doznavše, přišli a klaněli se jemu.
107.	Že měl třetího  dne  po  ukřižování  svém  vstáti,   psáno
v těch pamětech, že lidé pokolení vašeho s ním se hádajíce, jemu
řekli (Mat. 12, 39.):   “Ukaž nám znamení," on pak že odpověděl:
“Pokolení zlé a cizoložné znamení hledá a nebude jim   dáno zna-
mení, leda znamení Jony." Jelikož to byl tajemně řekl, bylo posloucha-
jícím se domysliti,   že  po  ukřižování svém dne třetího  z mrtvých
vstane.   A pokolení vaše horším a cizoložnějším býti prokázal nad
město Ninivitův,  kteří,  když Jonáš   po svém dne třetího z břicha
ryby velké vyvržení kázal,   že  po   třech 1) dnech všickni zahynou,
půst všech naprosto  živočichů,   lidí i zvířat, v houni a ve kvílení
náramném a v pravém ze srdcí pokání a od nešlechetnosti odstou-
pení jsou vyhlásili,   za jisto majíce Boha býti milosrdná a vlídná
všem od nepravosti odstupujícím;  tak že i sám  král  onoho města
a velmožové tolikéž v houně se oblekše, na postě a modlitbě trvali
a obdrželi, aby město jejich podvráceno nebylo.   Ale i když Jonáš
truchlel,   že  dne  čtyřicátého,  jak   prorokoval,   město nevyvraceno,
nastrojením skočce  ze země jemu vyrostlého,   pod  nímž   sedě  od
úpalu zastiňován byl (byl pak skočec tykev náhlá,   Jonášem nesá-
zena, aniž zalívaná, ale náhle vzešlá k poskytání jemu stínu), a jiným
nastrojením opět uschlého Bůh jej přesvědčil, že nepravě pro nepod-
vrácení města Ninive truchlí,   řka  (Jon. 4, 10.):   “Ty jsi  odpustil
skočci, o němž jsi nepracoval,   aniž jsi pěstoval ho,  který za noci
své vzešel,  a za noci své zahynul:   a já neodpustím Ninive městu
velikému,   v němž   přebývá  více  nežli   sto   dvacet tisíc lidí, jenž
nevědí, co jest mezi pravicí a levicí, a dobytkové mnozí?"
108.	Ač pak lidé pokolení vašeho všickni věděli, že se to dalo
od Jony, a ač Kristus u vás volal,   že vám  znamení Jonovo vydá,
napomínaje, abyste aspoň po jeho z mrtvých vstání se káli ze zlých
skutků svých, a jako Ninivité před Bohem plakali,   aby národ váš
a město vaše nebylo jato a podvráceno,  jako  se  stalo: přece vy
netoliko jste se nekáli, jej zkříšena  býti  se  dověděvše,  ale  také,
jak jsem napověděl, 2) lidi vybrané jste nastrojili, a je po zemi celé
rozeslali, aby hlásali, že povstalo jakési odštěpenství bezbožné a bez-
zákonné od Ježíše,  nějakého Galilejského svůdce, jehož když jsme
ukřižovali byli, učeníci z hrobu, kdežto s kříže sňat byv pochován
by], v noci ukradli a nyní lidi zavádějí, pravíce, že vstal z mrtvých

a na nebe vstoupil. Ano, přidali jste, že učil věcem bezbožným a nesvatým a ohavným, kteréž vy o těch, jenž jej Kristem, učitelem a Synem Božím býti vyznávají, mezi vším lidem trousíte. K tomu ani po dobytí města svého a po zpustošení země svojí pokání nečiníte, ale jemu a všem v něho věřícím zlořečiti se opovažujete. My pak ani vás, ani těch, jenž domnění takového proti nám od vás dosáhli, nenávidíme, nýbrž modlíme se, abyste aspoň nyní pokání učiníce, všickni milosrdenství došli od přemilosrdného a přemilov-ného veškerenstva Otce Boha.
109.	Že ale národové  z nepravosti,   v níž bloudíce žili,   káti
se budou, uslyševše od apoštolů jeho nauku od Jerusalema hlásanou,
o tom mne prosím vyslyšte, když málo slov z Micheáše, jednoho ze
12 proroků, uvedu. Jsou pak tato (4, 1.): “A bude v nejposlednějším
dnů zřejmá hora Hospodinova, připravená na vrchu hor,   vyvýšená
nad  pahorky,   a položí na ní  lidé proud, 1)   a  půjdou  národové
a řeknou: Pojďte, vstupme na horu Hospodinovu, a do domu Boha
Jakobova, a ukaž  nám cestu  jeho, a budeme choditi po stezkách
jeho:  nebo ze Siona  vyjde zákon,  a  slovo   Páně  z Jerusalema,
a souditi bude mezi národy mnohými a trestati  bude národy silné
do drahná;  i  rozkují  meče   své  v radlice  a  oštěpy své  v srpy;
a nevezme národ proti národu meče, a nebudou se učiti více bojo-
vati. A zasedne muž pod kmenem vinným svým, a pod fíkem svým,
a nebude, kdo by přestrašil. Nebo ústa Hospodina mocností mluvila
jsou; všecka pokolení půjdou ve jménu bohů svých; my pak půjdeme
ve jménu Hospodina Boha našeho na věky. — A bude v den ten,
shromáždím usouzenou a vyvrženou  seberu,  a tu, již jsem trápil;
a položím usouzenou v ostatky, a utlačenou v národ silný. A bude
kralovati Hospodin nad nimi na hoře Sión od nyníčka až na věky."
110.	A dokonav to, řku: Vím, že učitelé vaši všecka toho místa
slova na Krista pravena býti  vyznávají, vím také praviti je, že
dotavad nepřišel,  a byť by prý přišel, předce prý neznámo, kým
jest;  ale když zjevným a slavným učiněn bude,  tož prý se pozná
kdo jest.2)  A potom prý věci v proroctví tom řečené se stanou,
jako by žádného dosavad užitku proroctví toho nestávalo; lidé to
nerozumní, neznajíce, co ze všech Písem průvodno, že dvojí příchod
Kristův předpověděno; jeden, v němž podtrpným a neslavným a ne
čestným a ukřižovaným se předpovídá; druhý, v němžto se slávou
s nebe přibude, když i člověk odtrženství véci také vysoké mluvící
109.	

109.	
1) Jiní exemplarové: po čtyrydceti, jak text hebr. čte, an LXX. tři čtou. 2) K. 17.

1) t. j., jak jiné čtení vykládá: pohrnou se k ní všickni národové.                                                                                 2) Podobná řeč Tryfonova k. 8.

414

Justin Tryf. k. 110. 111.    O. dvojím příchodu Páně.

Justin Tryf. k. 111.112. Dvojí příchod Kristův; smrt jeho.

415

proti Nejvyššímu na zemi se věcí ostudných podejme na nás křesťany, jenžto ze zákona a slova od Jerusalema skrz Ježíšovy apoštoly vyšlého póboženství poznavše, k Bohu Jakobovu a k Bohu Israelovu jsme se utekli. A kteří jsme byli plní bojů a vraždy a všeliké nepravosti, po celé zemi každý nástroje vojenské, meče na radlice a oštěpy na rolnické nářadí jsme zaměnili 1) a obděláváme pobožnost, spravedlnost, lidumilenství, víru, naději tu, která jest od Otce skrze toho, jenž ukřižován jest, každý pod kmenem vinným svým sedíce, to jest, každý jedinou řádnou manželkou se spokojujíce. Co zajisté slovo prorocké dí (Z. 127, 3.): “a manželka jeho jako vinný kmen hojný", to vám povědomo. A že není toho, jenž by nás po celé zemi v Krista věřící postrašiti a podmaniti mohl, na jevě jest. Nebo stínáni, ukřižováni, šelmám, okovům a ohni a všelikým jiným mukám předvrhováni jsouce, od vyznání svého, jak patrno jest, neodstoupáme, nýbrž čím více nám toho se děje, tím více jiní věřícími a zbožnými skrze jméno Ježíšovo se stávají. Jako když někdo odřeže částky plodonosné u kmene vinného, tím působí, že ratolesti jiné květné a výnosné vyvodí: tak i s námi se děje. Nebo kmen od Boha a od Krista Spasitele vštípený jest lid jeho. Ostatek proroctví při druhém příchodu jeho ve skutek se uvede. Nebo slova ta: “usouzenou a vyvrženou" značí, že, co na vás a jiných lidech veškerých jest, netoliko z majetků vlastních každý křesťan se vyhání, nýbrž i ze světa celého, aniž svobodně žíti křesťanovi přejete. Vy pak to pravíte vašemu lidu se díti; jestliže však vy válkou přemoženi byvše, vyvrženi jste byli, právě jste to podstoupili, jako všecka Písma svědci. My ale, jenž pravdu Boží poznavše, ničeho toho jsme neučinili, jak Bůh nám dosvědčuje, s nejspravedlnějším a jediné neposkvrněným a beze-hříšným Kristem ze země vyhlazeni býváme. Nebo Isaiáš volá (57,1.): “Aj, jak hyne spravedlivý, a nikdo nevnímá toho srdcem, mužové spravedliví shlazují se a nikdo nepřemýšlí."
111. A že dvojí ten příchod Kristův náznačně od Mojžíše předpověděn byl, toho již z náznaku obětovaných v postě kozlů dolíčil jsem. A opět věc ta tím, co Mojžíš a Josua činili, tolikéž byla naznačena a předpověděna. Onen zajisté z nich ruce rozpro-straniv na chlume do večera trval, any ruce jeho podpírány, což jiné
1) Podobně Ireneus (4, 34, 4.): “Zákon svobody, t. j. slovo Boží od apoštolů z Jerusalema vyšlých hlásané po zemi povšechně takovou spůsobilo proměnu, že proměnilo meče a oštěpy vojenské na radlice a na srpy schopné k vyžínání obilí, a na jiné pokojné náčiní, a již neznají bojovati, nýbrž udeřeni byvše, tvář druhou naskýtají."    (Cf. Tert. adv. Jud. 3.)

podoby leč kříže neukazuje; tento pak příjmením Josua prozvaný vedl vojnu, a Israel vítězil. Na obou pak těch dvou mužech svatých a prorocích Božích to, poznáváme, se dalo, že obojího tajemství onoho jeden z nich nésti nemohl, to jest znaku příjmení přiřčeného. Jediný zajisté sílu tu má, měl a míti bude, ten, jehož i jména všeliké knížatstvo se bojí, 1) chřadnouc, an jím má podvráceno býti. K našemu podtrpnému a ukřižovanému Kristovi zlořečení od zákona se nevztahovalo, nýbrž toliko tím ukázáno, že on spasí ty, jenž od víry jeho neodstupují. Ty zajisté, jenž v Egyptě zachováni byli, když zahynuli prvorozená egyptští, vysvobodila krev beránka namazaná na oboje veřeje a na podvoje. Nebo beránek byl Kristus, jenž potom obětován byl, jakož i Isaiáš pravil (53, 7.): “Veden jest na zabití jak ovce." Psáno pak, že jste jej na den přesnic polapili a podobně na den přesnic ukřižovali. Jakož pak ony v Egyptě zachovala krev beránkova, takto i lidi věřící krev Kristova smrti zbaví. Zdaž by se Bůh byl oklamal, kdyby nebylo toho znaku na dveřích stávalo ? 2) Nikolivěk, nýbrž tím věštěno, že pokolení lidskému skrze krev Kristovu spasení se stane. Nebo i znamení provázku červeného, jejž vyzvědačové od Josua Navovice poslaní Rahabě nevěstce v Jerichu dali, pravíce, aby ho uvázala u okna, jímž je spustila, aby nepřátelů tajní zůstali, podobně podobiznu krve Kristovy znamenalo, skrze niž chlipníci a zlosynové druhdější ze všech pokolení spasení docházejí, odpuštění hříchův přijavše a více již nehřešíce.3)
112. Vy ale věci ty podle vykládajíce, mnohou nestateč Bohu přičítáte, jestliže věci ty takto jalově slyšíte, a nevyšetřujete-li mocnosti výpovědí těch. Nebo takto i Mojžíš co odpůrce zákona odsouzen bude, jenž přikázav nečiniti podobenství žádného, ani věcí nanebeských ani pozemských ani povodních, napotom hada měděného
1) Knížatstvem netoliko duchy zlé, nýbrž i knížata zemská Justin vyrozumívá, domněje se, že Kristus všeliké krále pozemské s antikristem spojené podrobiv, tisícileté panování na zemi započne.   Podobné Ir. 5., Lact. 7.
2) Znamením tím se zdá Justin slyšeti znamení a kříže shora dí o pomazání veřejí a podvojí krví beránkovou; jakož Lact. (4, 26.) praví: “Věci té podobiznu Židé podnes naskýtají, podvoje své krví beránka značíce." A Hieronym (in Ez. 26.) dí: “Přijdou všickni, aby spatřili slávu Hospodinovu a položí na nich znamení, jenž na začátku Ezechiele pod výkladem thau litery hebrejské se ukazuje. Kterýmžto znamením kdo značen bude, ujde rukou pronásledovníka. Jím i veřeje domův v Egyptě znamenáno, když při zahynutí Egypta Israel jediný ostal noobražen."
3) Podobně sv. Klement íí. v 1. I. 12.

416

Justin Tryf. k. 112. 113. Předobrazení smrti Kristovy.

Justin Tryf. k. 113.   Dvojí obřízka.

417

sám učinil, a na znamení ho nějakém 1) postaviv, velel patřiti na něj těm, jenž uštknuti byli;   na něj  kdo  hleděli, uzdraveni jsou. Již-li tedy  za to jmíno bude,  že tehda lid zachován byl od hada, jemuž, jak jsem napověděl, zlořečil Bůh na počátku, a jejž mečem velikým, jak volá Isaiáš (27,1.), zahladil? A tak-li nerozumně, jak hodlají učitelé vaši, a ne-li raději co podobizny vykládati budeme věci ty?  A neodneseme raději znamení toho k obrazu ukřižova-vaného Ježíše,  anto i Mojžíš roztáhnutím rukou spolu s tím,  jenž jménem Jesu prozván byl,   lidu  vašemu vítězství dobyli?   Takto zajisté   i o tom,  co zákonodárce učinil, pochybovati přestaneme. Nebo nevzdáliv se Boha, lid ve zvíře, skrze něž přestoupení a neposlušnost vzala počátek, doufati přiměl.    Ty věci však s mnohým přemyšleni  a  tajemstvím  daly   se   a praveny  byly  od  blaženého proroka; a není ničeho, co by někdo právem mohl tupiti u věcech ode všech naprosto proroků pověděných nebo činěných, jestliže vědomosti v těch věcech skryté se domůžete. 2)   Pakli ale učitelé vaši vám toliko vykládají,  a to ještě podle a nice,  proč na tom neb onom  místě velbloudové  a ne velbloudkyně  se pokládají,  aneb co jsou ty velbloudkyně, anebo proč tolik běli, tolik oleje při obětech se dávalo, věcí velkých a otázky hodných dotknouti a vykládati se neosmělujíce, anebo abyste nás je vykládajících neposlouchali ani ve společné rozmlouvání se nedávali, vám přikazujíce: nebudou-lí právem slyšeti, co k nim Pán náš Kristus Ježíš pravil (Mat. 23, 27.): “Hrobové obílení, vně na pohled krásní, vnitř plni kostí umrlčích; z máty desátkujíce, velblouda však polykajíce, vůdcové slepí" ? Jestliže tedy nepovrhnete naukami těch, jenžto vyvyšujíce se, rabi rabi chtějí nazýváni býti, a nepřistoupíte-li s tou stálostí a myslí k řečem prorockým,   abyste  totéž od  lidí  vašich podstoupali,   co   proroci jsou  podnikali,   nemůžete  zhola   z  výpovědí   prorockých  užitku žádného vzíti.
113. Co však pravím, toto jest. Jakož jsem častěji povídal, vyslaného onoho s Kalebem do země chananejské vyzvědače, dříve Auses zvaného, Mojžíš Jesusem jmenoval. Na to se ty nedotazuješ, pro jakou příčinu se to dalo, o tom nepochybuješ, aniž toho vyšetřuješ. Kristus totižto tebe tajen jest, a čta, nerozumíš, aniž nyní slyše, že Ježíšem jest Kristus náš, odvětuješ, že jemu jména toho ani nadarmo ani maní nedáno.  Ale o tom, proč jedno A ku
1) Dí: na nějakém  znamení,  ne že by sám pochyboval, že  znamení to kříž byl, nýbrž pro ujití nových se Židy půtek.                                                             2) podobně n. 90.

prvnímu Abrahamovu jménu přičiněno, zpytuješ pobožně a toho, proč jedno R přidáno ke jménu Sáry, podobně zpupně se dohaduješ. 1) Proč ale otecké jméno Ausovi synu Navovu docela jménem Jesusa zaměněno, nezpytuješ podobně. Ale že netoliko jméno jeho pře-jinačeno, nýbrž, an i nástupcem Mojžíšovým učiněn byl, jediný on z vrstevníků z Egypta vyšlých lid pozůstalý do země svaté uvedl. A jakož on a nikoli Mojžíš lid uvedl do země svaté a ji losem rozdělil těm, jenžto s ním přišli: takto Ježíš Kristus rozptýlení lidu obrátí a zemi dobrou každému oddělí; ač nikoli týmž spůsobem. Onen zajisté jim udělil dědictví počasného, nejsa totiž ani Kristem Bohem, ani Synem Božím; tento však po svatém vzkříšení věčnou nám majetnost uštědří. Onen slunce zastavil, prvé jménem Ježíše přejmenován byv a moc od ducha jeho vzav. 2) Že pak Ježíš byl tím, jenž Mojžíšovi a Abrahamovi a jiným praotcům veškerým se zjeviv a s nimi rozmlouvav vůli Otcově sloužil, shora dokázal jsem; kterýžto přišel narodit se jako člověk z Marie panny, a napořáde bytuje. Tentoť zajisté, od něhožto3) a skrze něhožto Otec nebe a zemi obnoví; tentoť, jenž v Jerusalemě věčným světlem svítiti bude; tentoť onen dle řádu Melchisedechova král Salému a věčný kněz Nejvyššího. Onen, praví se, druhou obřízkou4) kamenným nožem lid obřezal (což bylo předvésti obřízky té, kterou obřezal nás sám Ježíš Kristus od kamení a jiných model) a hromady učinil těch, jenž od neobřízky, to jest od bludův světa na místě každém noži kamennými, t. j. Ježíše Pána našeho slovy obřezáni byli. Nebo že kamenem a skalou v podobenstvích Kristus od proroků se nazývá, již ode mne dokázáno. Noži pak kamennými řeči jeho  slyšme,  skrze něž tolik zabloudilých lidí od neobřízky
1) Židé, po malichernostech jdouce a důležitých věcí nedbajíce, takovým, jako jim tu vytýká Justin, počínáním svojíni příčinu zavdali ku posměchu se strany pohanův. Jakož byl úsměšek bezbožníka toho, o němž Filon, na židovské náboženství se potrhujícího, že Bůh na místo daru jedno A připojil ku jménu Abrahamově a podobně i Saru o jednu literu rozmnožil. Dokládá týž Filon, že bezbožník ten zlým toho zakusil, pro chatrnou věc se oběsiv. (De nom. mut.)
2)	t. j. Ježíš Kristus Josuovi   moci   té k zastavení   slunce udělil.   Tudy
patrno, kterak nad Josuem předkuje Kristus Ježíš,   což i v následném dovodí
Justin, pravě, že obnovena  bude  země i nebe od Ježíše, jehožto   mocí Josua
vládu provodil nad sluncem.
3)	t. j. od doby narození jeho.
4) Podobně Tertullian (adv. Jud. 9. a adv. Marc. 3, 16.). Jak tuto Ježíš s Josuem se porovnává, z textu dobře výsvitno. Druhá ta obřízka byla věstí a má býti pohnutkou, aby Židé na vněšné obřízce nepřestávali, nýbrž onu duchovní vnitřní přijíti píleli.

418

Justin Tryf. k. 114.   O dvojí obřízce.

Justin Tryf. k. 115.   O jménu Ježíšově.

419

obřízkou srdce obřezáno jest; jakou aby tolikéž ti se obřezali, jenž mají obřízku od Abrahama počátek vzavší, již tenkrát Bůh skrze Jesusa (Josua) napomínal, ješto dí, že ty, jenž do oné země svaté vešli, drahou obřízkou Jesus kamennými noži byl obřezal.
114. Někdy zajisté Duch svatý činil, aby něco zjevně se dalo, co podobiznou bylo věcí státi se majících; jindy pak též řeči pronesl o budoucích věcech, takto je vyjádřiv, jako by se právě stávaly aneb již byly staly. Téhož spůsobu neznají-li čtoucí, nebudou moci, jak sluší, rozuměti slovům prorockým. Na příklad uvedu slova některá prorocká, abyste vyrozuměli, co pravím. Když dí skrze Isaiáše (53, 7.): “On jak ovce veden k zabití a jako beránek před střihajícím jej neotvírá úst svých," takto mluví, jako by se utrpení právě dalo. A když opět dí (61, 2.): “Koz-prostřel jsem rukou svých k lidu nevěřícímu a odmlouvajícímu," i když dí (53, 1.): “Hospodine, kdož uvěřil slovu našemu," praveno to jest, jako by věci již událé se vypravovaly. A ukázal jsem též, že Kristus v podobenství často nazývá se kamenem a mravoslovně Jakobem a Israelem. Opět když dí (Ps. 8, 4.): “ Spatřím nebesa, dílo rukou tvých," neslyším-li děláním jeho slovo, 1) nemoudře rozuměti budu, jak se vašim ráčí učitelům, jenž se domnívají, že ruce a nohy a prsty a duši2) má Otec veškerenstva, nezplozený Bůh, jak živočich složený, a tudy učí, že Otec sám Abrahamovi a Jakobovi se ukázal. Blaze nám tedy, jenž kamennými noži obřezáni jsme obřízkou druhou! Ta první vaše železem se dala a děje, nebo tvrdého srdce ostáváte. Obřízka ale naše, jenž druhá číslem po té vaší se ustanovila, skrze kameny ostré, to jest skrze slova apoštolů, kamene onoho úhelného a bez rukou uťatého, obřezuje nás od modloslužby, a vší zhola nepravosti. Jejichžto srdce tak jsou obřezána od nešlechetnosti, že umíráme pro jméno skály té výborné, jenž do srdcí lidí, Otce veškerenstva skrze něho milujících, vodu živou vlévá a napájí ty, jenž vodu života žízní, Avšak vy tomu, co pravím, nerozumíte; nechápete zajisté věcí těch, o nichžto, že Kristus je učiní, proroci předpověděli,   aniž nám vás
1) t. j. Bůh nepůsobí rukama a prsty, nýbrž slovem svým. Podobné Ireneus Krista a Ducha svatého jmenuje ruce Otcovy (40, 20, 1.). Bůh zajisté, jak tentýž dí (2, 2.), “nepotřebuje nástrojů jiných k vyvedení věcí, jenž se stávají, ale schopno a dostatečno k vytvoření všeho jest vlastní slovo jeho." Protož i Tatian slovo jmenuje prvorozeným dílem Otcovým (k. 5.).
2) Blud ten nesmyslný přičítají Židům Orig. h. 3. in Gea., Eus. in ps., Cyril, in Jul. a jiní.

k Písmu vedoucím věříte. Nebo Jeremiáš takto volá (2, 13.): “Běda vám, že jste opustili pramen živý a vykopali jste si studnice rozmetané, nemohoucí držeti vody. Zda poušť bude, kde jest hora Sión, an jsem dal list rozvodný Jerusalemu před obličejem vaším." (3, 8.) 115. Avšak Zachariášovi tajemství Kristovo v podobenství ukazujícímu a tajemné hlásajícímu věřiti musíte. Jsou pak slova jeho tato (2, 10.): “Raduj a vesel se, dcero Siónská; nebo aj, já přicházím a budu bydleti uprostřed tebe, dí Hospodin. A připojí se národové mnozí k Hospodinovi v den ten, a budou mně lidem a budu bydleti uprostřed tebe, a poznají, že Hospodin mocností poslal mne k tobě. A bude vládnouti Hospodin Judou, a údělem svým v zemi svaté a vyvolí Jerusalem. Boj se všeliké tělo tváři Hospodinovy, nebo povstal z oblaků svatých svých. I ukázal mi Jesusa velekněze stojícího před obličejem andělovým, a ďábel stál po pravici jeho, aby se protivil jemu. I řekl Hospodin k dáblovi: Trestej Hospodin v tobě. jenž vyvolil Jerusalem; zdali není tato hlavně vychvácena z ohně?" An Tryfon mi tuto odpověděti a mně odmlouvati hodlal, řekl jsem: Dříve dočekej a vyslyš, co pravím. Nebo neučiním, jak ty podhlídáš, výkladu toho, že nebylo žádného kněze jménem Jesusa v zemi Babylónské, kde zajat byl lid váš. Což kdybych i učinil, dokázal bych, že, kdyby kněze jménem Jesusa v pokolení vašem bylo stávalo, prorok by ho nebyl ve zjevení svém viděl, jakož ani ďábla ani anděla Páně očima pří-sobnýma, nýbrž u vytržení spatřil, ješto zjevení se mu dalo. 1) Nyní pak pravím, jakož Písmo dí, že skrze jméno Ježíšovo od syna Navova moci a skutkové se někteří dáli, jenž předpovídali věci od Pána našeho díti se mající: takto i přistupuji dokázat, že i to za onoho Jesusa, jenž v Babylóně knězem nad lidem vaším byl, událé se zjevení předpověděním bylo věcí, jež kněz náš a Bůh a Kristus syn Otce veškerenstva učiniti měl. Již ale, dím, divil jsem se, proč jste před maličkém se odmlčeli, když jsem mluvil, a proč jste neujali slov, jež jsem pravil, že syn Navův z vyšlých z Egypta
1) Místo to obtížné a trudné podle čtení Moranova jsme přeložili. Nechce Justin zapírati, jako by nebylo stávalo kněze jménem Jesus v zajetí Babylónském, ale dí, že by to snadno příti se chtěje v pochybnost mohl bráti, an by prorok, kdyby velekněz ten byl na živě býval, jej nebyl u vidění, u vytržení spatřoval, nýbrž očima by ho byl viděl tělesnýma. Co do dotčeného místa Zachariášova, mnozí ze starých pravili, že o Josedechově synovi slyšáno býti nemůže, jakož Tertullian adv. Jud. 14. a jiní. Justin však místo to o Jesusovi synu Josedechovu slyší, avšak dovodí, že se nalézá v něm náznak věcí ke Kristovi se odnášejících.

420

Justin Tryf. k. 116.    O jménu Ježíšově a úřadu jeho.

Justin Tryf. k. 117.    O pravé oběti Nov. Z.

421

vrstevníků jediný vešel do země zaslíbené s těmi, jenžto se píší věku toho mladšími. Nebo jako mouchy na boláčky přibíháte a přilétáte. A byť někdo tisícero věcí výborně provedl, pakli věc jedna skrovninká se vám nelíbí, nebo vám na rozum nejde, aneb méně zevrub provedena jest: tu vy věcí těch mnohých výborných si nevšímáte, o slovíčko ale se potrhujete, a je za bezbožnost a nešlechetnost vystaviti usilujete; abyste, podobným-li soudem Bůh vás souditi bude, mnohem větší počet pokládali z opovážlivostí svých velkých, buď již ze zlých skutků, bud1 z lichých výkladův, jichžto se vy přejinačujíce dočiníváte. Nebo jakým soudem soudíte, tím abyste souzeni byli, věc spravedlivá jest. (Mat. 7, 2.)
116. Ale abych vám o zjevení Jesu Krista svatého 1) počet vydal, opětuji řeč a dím, že i ono zjevení na nás v Krista velekněze ukřižovaného věřící učiněno. Kteřížto ve smilstvích a ve všem naprosto skutku nečistém bytovavše, skrze milost od Ježíše našeho dle vůle Otce jeho nám propůjčenou všecku špínu zlou, jíž jsme obdáni byli, jsme svlékli, na kteréžto ďábel dorývá, pořád protivujíc se a všecky k sobě potáhnouti chtěje; ale anděl Boží, to jest moc Boží nám seslaná skrze Ježíše Krista, trestá jej; i odstupuje od nás. A jsme jako z ohně vyňatí, od dřívějších hříchův očištěni byvše, a od trápení a úpalu ďáblem a sluhami jeho nastrojovaného oproštěni býti očekávajíce, z nichžto nás opět vytáhne Ježíš Syn Boží; jakož pak připověděl i rouchem strojeným nás odíti, a královstvím věčným obmysliti, budeme-li činiti jeho přikázaní. Nebo jak Jesus onen, od proroků knězem zvaný, špinavé šaty nositi vidin byl, an se dí o něm, že pojal ženu nevěstku,2) a jak hlavní z ohně vyňatou se nazývá, an hříchův odpuštění dosáhl, po učiněné ďáblovi protivujícímu se domluvě: takto my, kteří všickni jako muž jeden skrze jméno Ježíšovo v jednoho Boha všetvůrce věříme, skrze jméno prvorozeného Syna jeho ze špinavých šatů, to jest ze hříchů vyzuti a skrze slovo povolání jeho rozohněni pravým pokolením velekněžským jsme, jak Bůh sám svědčí, řka, že na každém místě v národech oběti blaholibé a čisté se jemu přinášejí. (Mat. 1, 11.) Od žádného pak Bůh obětí nepřijímá, leč skrze kněze své.
1) Zjevením Ježíše Krista svatého jmenuje to, co shora jmenoval tajemstvím Kristovým skrytě od Zachariáše ohlášeným. Podobně Tertullian na místě uvedeném : “Tak i u Zachariáše v osobě jeho, ano i v tajemství samého jména pravý velekněz Otcův, Kristus Ježíš, dvojím spůsobem pro dvojí příchod se vyličuje."
2) t. j. cizozemku.

117. Kdo tedy skrze jméno jeho oběti jemu obětují, jež Kristus Ježíš činiti poručil, to jest, jenžto v eucharistii chleba a kalicha na všelikém místě země od křesťanů se obětují, ty Bůh předkem svědčí sobě blaholibými býti. Věcmi ale od vás a od oněch kněží vašich obětovanými pohrdá, an dí (Mt. 1, 10.): “A obětí vašich nepřijmu z rukou vašich, anoť od východu slunce až k západu jméno moje slaví se v pronárodech; vy pak je poskvrňujete." Vy ovšem dosud svárlivě pravíte, že Bůh (tuto u proroka) od tehdejších v Jerusalemě obyvatelů Israelity prozvaných obětí nepřijímá, nýbrž že modlitby lidí z pokolení toho tenkráte v rozptýlení byvších sobě dobrolíbeznými býti praví a prosby ty obětmi jmenuje. Také i já pravím, že modlitby a díkůčinění, od hodných lidí učiněné, dokonalými jediné a dobrolíbeznými jsou Bohu obětmi. 1) Nebo ty jediné vykonávati se křesťané naučili, také při památce potravy své suché a mokré, ve kteréž i na utrpení, jež Syn Boží pro ně podstoupil, se rozpomínají.2) Aby po vší zemi jméno jeho zneuctěno a urouháno bylo, veleknězi a učitelové lidu vašeho jsou učinili. A špinavá také obláčení,3) v něž obláčíte veškeré ty, jenž od Ježíšova jména křesťany se stali, ukáže Bůh od nás odňata býti, když všecky vzkřísí a lidi některé sice ve věčném a nezrušeném království nezkaženy a nesmrtny a bezsmutny postaví, jiné však do věčné pokuty ohně odešle. Že pak sebe klamete vy a učitelové vaši, vykládajíce, jako by o pokolení vašem rozptýleném Písmo to mluvilo, že jich modlitby a oběti na každém jsou čistý a dobroliby, poznejte, že lžete a sebe všelijak oklamati usilujete. Za první zajisté dosavad od východu slunka až k západu pokolení vaše se nerozprostírá,   nýbrž jsou  národové,   v nichžto  nikdo z vašeho
1) Nezapírá tím, že mají křesťané oběť, nýbrž mluví tuto jako na jiných přemnohá místech, kdež uče, obřízku srdce jediným býti křtem pravým, křtu vodového, vněšného nezamítá. Ješto Židé ve vněšných zabředli ceremoniích, vidělo se svatým Otcům dorývati na vnitřní srdce opravení.
2) Justin památku potravy suché a mokré od památky utrpení Kristova odděluje. Nevykládá sice, kterak památka úmuky Kristovy se slaví; an ale Ap. 1, 65. učí, že touže všemocností, kterou tělo slovem se stalo, chléb a víno tělem a krví Kristovou se stává, patrno, že o nekrvavém upamatování oběti krvavé myslil. I Orig. cont. Cels. 8.: My všetvňrci díky vzdávajíce i chleby s díkami a modlitbou za obdržený dar obětované jíme, jenž tělem skrze modlitbu se stávají posvátným a posvěcujícím ty, jenž jich s úmyslem zdravým užívají. Protož církev dí v kánoně mše svaté: Skrze něhožto, Pane, všecko to vezdy dobré stvořuješ atd.
3) tak jmenuje pomluvy, jimiž se na křesťany potrhováno. Podobně Apol. II. 13.

422

Justin Tryf. k. 118.    Kristus kněz a král.

Justin Tryf. k. 119.    O novém národě vyvoleném.

423

pokolení nikdy nepřebýval. Avšak není zhola národa lidského, ani barbarů ani Řeků, ani jakýmkoli jménem prozvaného buď vozo-žitelů, bezdomovníků, buď pastýřů stany obývajících, v nichžto by se nevykonávaly modlitby a díkůvčinění Otci a tvůrci všehomíra skrze jméno ukřižovaného Ježíše. 1) Dále pak,2) poněvadž za času, za kterého prorok Malachiáš toto pravil, nebyli jste ještě po všech zemích těch, v nichž nyní jste rozptýleni, což se i z písma prokazuje.
118. Protož raději přestaňte se příti a kajte se, dříve než přijde veliký den soudu, v nějž bědovati budou všickni z pokolení vašich, jenž bodli Krista tohoto, jakož ukázal jsem od Písem předpověděno býti. A že Hospodin přisáhl “podle řádu Melchisedechova" (Ps. 109, 4.), a což to předpovědění znamená, jsem vyložil (33. 97. k.) Že tolikéž o pohřbení a vzkříšení Kristovu zní proroctví Isaiášovo, an dí (53, 8.): “Pohřeb jeho vyňat z prostředku," shora jsem pověděl (97.). A že soudcem živých a mrtvých veškerých jest Kristus onen, mnohem jsem provedl. I Nathan podobně o něm mluvě, k Davidovi takto se pronesl (II. Reg. 7, 14. 15.): “Budu jemu za Otce a on mi bude za Syna a milosrdenství svého neodejmu od něho, jako jsem učinil od těch, jenž před ním byli. A postavím hov domě svém a v království jeho až na věky." Vůdcem v domě jiného býti Ezechiel (49, 3.) nepraví nežli tohoto. Tento zajisté jest výborný kněz a král věčný Kristus co Syn Boží. Již nedomnívejte se, že Isaiáš a prorokové druzí o přinášení žertev krvavých a obětí na obětnici při drahém jeho příští mluví, nýbrž o pravých a duchovních chválách a díkůvzdáních. Aniž jsme my nadarmo v něho uvěřili, aniž od učitelů svojich takto obluzeni byli; nýbrž podivnou Boží prozřetelností se to dalo, že nad vás, jenž bohumilými a věhlasnými býti slynete, avšak jimi nejste, věhlasnějšími a bohabojnějšími shledáni jsme skrze povolání nové a věčné úmluvy, to jest Krista. Tomu se divě Isaiáš, dí (52, 15.): “Králové  stoulí  ústa svá;   nebo   ti,   jimž  o něm nevypravováno,
1) Totéž dí před Justinem Hermas (3, 9, 17.): “Národové všickni, jenž pod nebem jsou, slyšeli a věřili a jedním Syna Božího jménem se nazývají." Ireneus (3, 4.) tolikéž praví, že mnozí národové barbarští v Krista uvěřili, majíce “bez papíru a černidla napsané skrze Ducha svatého v srdcích svých spasení." Přece však Justinovo a jiných svědectví na vrub bráno býti nemá, ješto Origenes (tract. 28. in Matth.) mnohé národy býti vyznává, jenž světla evangelia dosavad nedošli.
2) Tuto uvodí další důvod, jímž výklad slov prorokových od Židů přijatý nepravým býti ukazuje.

uzří, a ti, jenž neslyšeli, vyrozumějí. Hospodine, kdo uvěřil slyšení našemu, a rámě Hospodinovo komu zjeveno jest?" To mluvě, Tryfone, dím, pro přibylé dnes s tebou druhy totéž opětovati s tvým dovolením se osměluji, zkrátka však a úsečně.
A on:  Dobře činíš, dí, a bys sebe siřeji a totéž opět mluvil, věz, že já a druhové moji v poslouchání se kocháme.
119.    Na to já opět dím: Domníváte-li se, mužové, že bychom těm v Písmě věcem rozuměti mohli,  kdybychom z vůle toho, jenž tomu chtěl,  nebyli  obdrželi milosti k vyrozumění?   Ovšem aby se tolikéž stalo, co za Mojžíše praveno bylo (Deut. 32, 16.): “Popudili mě  cizími  (bohy)  a  ohavnostmi  svými   rozhořčili mě.    Obětovali démonům,  jichž  neznali,   novým nedávno  přišlým, jichž  neznali otcové jich.   Boha zplodivšího tebe opustil jsi a zapomenul jsi na Boha, jenž živí tebe.   A viděl to Hospodin,  a zažárlil, a popuzen jest pro zlost  synů a dcer svých a řekl:  Podvrátím tvář svou od nich a ukáži, co jim na konec se přihodí;  nebo národ převrácený jest a synové, jenž víry nemají. Oni mě rozžehrali v nebohu, a rozhněvali mě v modlách svých, a já rozžehrám je v nenárodě a rozdráždím je v národu nerozumném. Nebo oheň rozňat jest z prchlivosti  mé,  a hořeti bude až do pekla,   sežíře zemi a výplody její, spálí základy hor. Shromáždím na ně věci zlé." A když byl zahlazen spravedlivý  onen,   my národ jiný jsme zkvétli a co klasové noví a květnatí jsme  se vzklíčili, jako  pravili proroci (Zach. 2, 11.): “A utekou se národové  mnozí k Hospodinu v den ten   (a budou mně)  v  národ a přebývati  budou v prostředku země."   My pak netoliko lidem jsme, nýbrž i lidem svatým, jakož jsme již dokázali (n. 110.) a “nazvou jej lidem svatým, vykoupeným od Hospodina." (Is. 62, 12.)   Protož nejsme lid opovržený,   aniž národ barbarský, aniž jaková jsou Karův a Frygův plemena.1)   Nýbrž i nás vyvolil Bůh a zřejmým se stal těm, jenž se ho nedotazovali. “Aj, Bůh jsem," dí  (Is. 65, 1.)   “národu,  jenž  nevzýval jména  mého."   Nebo toť jest národ onen, jejž Bůh druhdy Abrahamovi přislíbil a jej otcem národů mnohých učiniti připověděl, nenazývaje ho otcem ani Arabův, ani Egypťanův, ani Idumeův.   Nebo i Ismael otcem velkého pro-národa se stal; takto i Esau,   a Amonitův  nyní hojně se nachází. Noe  pak i Abrahamovi  otcem   byl   a   celému  naprosto   pokolení lidskému;  jiní pak jiných národův byli předkové.   Což tedy více u  věci   té  Kristus   uděluje  Abrahamovi?   Že   jej   hlasem   skrze
1) Karové již za Homéra (11. 2, 867.)   a Frygové ještě  za Cicerona (pro Flacco 27.) v nevážnosti byli.

424

Justin Tryf. k   120.   Nový národ vyvolený.

Justin Tryf. k. 121.   Nový návod vyvolený.

425

povolání podobné povolal, velev jemu vyjíti ze země, kdež bydlel. I nás tolikéž všecky skrze hlas onen povolal, a vyšli jsme již z obcování toho, v němž jsme žili zle podle zvyku jiných zemšťanů; a s Abrahamem svatou zdědíme zemi, dědictví na věk nekonečný přijmouce, ješto jsme Abrahamovy děti pro podobnou s ním víru. Nebo jakož on hlasu Božímu uvěřil a počteno mu to ku spravedlnosti: takto i my hlasu Božímu skrze apoštoly nám opět mluvenému a skrze proroky nám zvěstovanému uvěřivše, věcí všech ve světě až do umírání jsme se odřekli Bůh tedy jemu přislíbil národ podobné víry a bohabojný a spravedlivý, jenž Otci k radosti slouží, a nikoli vás, “u nichžto víry není." (Deut. 32, 20.)
120. Viztež, kterak totéž i Isákovi i Jakobovi přislibuje; takto zajisté dí Isákovi (Gen. 26, 4.): “A požehnáni budou v semeni tvém všickni národové země." Jakobovi pak (ib. 28,14.): “Požehnána budou v tobě všechna pokolení země a v semeni tvém." Nepraví to ani Esauovi, ani Rubenovi ani jinému některému, nýbrž těm, z nichžto měl podle uložení z panny Marie přijíti Kristus. Dobrořečení-li Judovo sobě rozejmeš, poznáš, o čem mluvím. Nebo se rozděluje símě Jakobovo a skrze Judu a Faresa, a Jesse a Davida prochází. Ty věci byly podobiznami, že někteří z pokolení vašeho budou syny Abrahamovými shledáni a v částce Kristově nalezeni; jiní však syny sice Abrahamovými, ale jak písek na břehu mořském ležící, neplodný a neprospéšný, přemnohý sice a nesčíslný , avšak žádného užitku nenesoucí, nýbrž toliko vodu mořskou pijící. V čem se i v pokolení vašem hejno veliké stíhá, hořkosti totiž a bezbožnosti nauky pijíce, Boží slovo ale zavrhujíce. Dí tedy i v Judovi (Gen. 49, 10.): “Nebude se nedostávati knížete z Judy, ani vůdce z beder jeho, až přijdou věci, jenž schovány jsou jemu, a on bude čákou národův." Patrno pak toto nebýti řečeno o Judovi, ale o Kristovi. Judy zajisté my všickni ze všech národův neočekáváme, nýbrž Ježíše, kterýžto i otce vaše z Egypta vyvedl. Nebo až do příští Kristova proroctví předpovídalo: “Až přijde, komu odloženo jest; a on bude čákou národů." Přišel tedy Ježíš, jako jsme šíře provedli, a očekává se opět s oblak příští jeho, jehož jméno zneuctíváte, a aby po vší zemi se zneuctívalo, usilujete. Mohl jsem, dím, nesnaditi se s vámi o slovu, jež vykládáte, kladouce praveno býti: “Až přijdou věci, jenž jemu jsou uchovány," poněvadž LXX. tak nevykládali, nýbrž: “Až přijde, jemuž uchováno jest." Poněvadž ale to, co následuje, dokazuje o Kristu to řečeno býti (tak zajisté stojí: “a on bude čákou národův"), o slovíčko s vámi se hašteřiti nehodlám, jakož jsem také

ani z Písem vámi nepřijatých, ježto jsem totiž uvodil z řečí Jere-miových, Ezdrových a Danielových, důkaz o Kristu vésti se nesnažil, nýbrž z těch, jenž dosud se od vás uznávají; jimž kdyby učitelé vaši byli rozuměli, vězte, že by je byli vymazali, 1) jakož učinili s těmi
0	smrti Isaiášově, jehožto jste pilou dřevěnou rozřezali. 2)  To pak
bylo podobiznou Kristovou, jenž pokolení vaše na dvé děliti bude,
a ty, jenž hodni toho jsou, se svatými patriarchy a proroky králov-
stvím nebeským obmyslí; jiné však k odsudku ohně neuhasitelného
s  podobně  nevěřícími  a nenapravitelnými  ze  všech národův, jak
byl  vyřkl,   odešle.    “Přijdou,"   dí   (Mat.   8,   11,),   “od   západu
a  východu   a   stoliti   budou   s   Abrahamem,   Isákem   a  Jakobem
v  království  nebeském;    synové  pak   království   vyvrženi   budou
do temností zevnitřních."   A to jsem pravil, že o nic nedbaje, leč
abych pravdu pravil,  mluviti hodlám,  nikoho  si nevšímaje,  bych
I	vámi roztrhán býti měl. Neboť aniž o lid svůj, Samaritány totiž,
péče nějaké veda, je blouditi pravil jsem,  když jsem k  císaři pí
semně se ozval,  ješto víru přidávají čarodějníku krajanu Šimonovi,
jehož   Bohem   nade vše knížatstvo,   vladařstvo  a mocenstvo  býti
povídají.3)
121. Když pak oni se odtichli, mluvil jsem dále: Písmo skrze Davida o tomto Kristu mluvíc, přátelé, nepraví, že v “semenu jeho," nýbrž “že v něm" budou pokolení požehnána. Takto ale tam se čte (Ps. 71, 17.): “Jméno jeho na věky nad slunko vzejde a požehnána budou v něm všecka pokolení." Jestliže však v Kristu požehnáni budou veškeří národové a ze všech pronárodů v něho věříme: tedy i sám on Kristus jest, i my jsme skrze něho požehnáni. Slunko Bůh napřed vydal, aby se lidé jemu klaněli, jakož psáno jest (Deut. 4, 19.) ; a nevídati nikdy, že by někdo umíral pro víru v slunko. Ale viděti jest, že pro jméno Ježíšovo přemnozí ze všech pokolení všeliké muky podstoupili a podstupují, aby se ho odepříti nemuseli. Ohnivější zajisté jestiť řeč pravdy a moudrosti jeho a světlejší mnohem nad moc slunka, a v hloubi srdce a mysli proniká. Pročež i písmo dí (Ps. 71, 17.): “Nad slunko vzejde jméno jeho," a opět (Zach. 6, 12.): “východ jméno jeho,"   dí Zachariáš,  jenž  o  něm  mluvě,  dí (12, 12.):   “Naříkati
1) Podobně Ireneus 3, 21. Eusebius dem. ev. 6.	,
2) Učinili prý to, poněvadž je Sodomou a Gomorhou býti pravil a poněvadž dí (k. 6.), že viděl trůn Boží a Boha na něm, an Boha nikdo viděti nemůže.
3) Odvolává se na obranu svou první. (Ap. I., 56.)

426

Justin Ttyf. k. 122.    Proroctví o církvi Kristově.

Justin Tryf. k. 123.    O nové církvi Kristově.

427

budou pokolení za pokolením." Jestliže ale při svém prvním příchodu, při neslavném, neslibném a opovrženém, takto zářil a se vzmohl, že v nižádném pokolení neznámým není a všude pokání se činí ze starého živobytí zlého, tak že i démonové jménu jeho se podrobují a všecka knížatstva a království jména toho nade vše zemřelé více se strachují:1) zdali při slavném příchodu svém všecky nenávistníky své a zlé odpadlíky docela nezahladí, svojince pak neuvede v pokoj, všemi je očekávanými dobry obdare? Nám tedy dáno slyšeti, rozuměti a spasenu býti skrze Krista toho, jakož i všecky věci Otcovy poznati. Protož pravil k němu (Is. 49, 6.): “Věc velká to pro tebe, nazývati se služebníkem mojím a vzbuditi pokolení Jakobova a rozptýlení Israelova navrátiti. Dal jsem tebe za světlo národům, abys byl spasení jejich až do končin země."
122. Věci tyto vy ovšem se domníváte praveny býti o cizincích 2) a příchozích vašich3), vpravdě však o nás, Kristem osvícených děny jsou. Neboť by také jim byl Kristus svědectví vydal; nyní ale dvakráte více syny zátraty, jak dí (Mat. 23, 15.), sestávají. Nejdou tedy o nich řeči ty prorocké, nýbrž o nás jsou pověděny, o nichžto dí Písmo (Is. 42, 16.): “Povedu slepé cestou, jíž neznají, a stezkami, jichž nevěděli, choditi budou." (43, 10.) “Já svědek jsem, dí Hospodin, a sluha můj, jejž jsem vyvolil." Komu tedy Kristus svědectví dává? Patrno, že věřícím. Proselyti pak netoliko neuvěřili, nýbrž nad vás dvojnásobně se rouhají jménu jeho, a nás, jenž v něj věříme, zabiti a mučiti chtějí, ješto ve všem vám se vyrovnati usilují. A opět jinde (ib. 42, 6.) volá: “Já Hospodin povolal jsem tě v spravedlnosti a uchopím ruku tvou, a umocním tebe, a položím tebe ve smlouvu lidu, za světlo národům, abys otevřel oči slepých a vyvedl z okovů uvězněné." Věci ty zajisté, mužové, o Kristu a národech osvícených pověděny jsou. čili opět řeknete, že o zákonu a proselytech to praví?
A někteří z druhého dne přišlých jako v divadle vzkřikli: Cože? nepraví-li se to o zákonu a osvícencech jeho ? To pak proselyti jsou.
1)	Již   nahoře   k.   50.   a pak i níže 131. dovodí  předpověděno  býti,   že
všecka knížatstva a království Krista se strachovati budou.    Nemíní toliko, že
se Krista démonové třásti budou,   ale že i knížata, konsulové a moci zemské,
ač ukrutně Krista ve vyznavačeck jeho pronásledujíce,  děsiti a  strachovati se
budou, jakož i víme, že mnozí z nich se obrátili, mnozí pokuty Boží zažili.
2)	geiorai  jsou cizinci smíšení s Israelity.
3)	proselyty, novověrce, příchozí, slyš židovské, o nichž Mat. 23, 15.

Nikoli, dím, na Tryfona pohlédnuv; nebo kdyby zákon mohl osvítiti národy a ty, jenž ho mají, k čemu by nové úmluvy potřeba bylo ? Poněvadž ale Bůh předpověděl poslati úmluvu novou, věčný zákon a příkaz: nebudeme toho slyšeti o Zákonu Starém a o proselytech jeho, ale o Kristovi a novověrcech jeho, o nás národech, jež osvítil, jako kdesi (Is. 49, 8.) dí: “Toto praví Hospodin: V čas příjemný vyslyšel jsem tě, a v den spasení pomohl jsem tobě, a dal jsem tě v úmluvu lidu, abys spravil zemi a v dědictví vzal pustiny." Které tedy jest dědictví Kristovo? Ne-li národové? Kdo jest úmluvou Boží? Ne-li Kristus? Jakož i jinde (Ps. 2, 7.) praví: “Syn můj jsi ty, já dnes zplodil jsem tebe. Žádej ode mne a dám tobě národy dědictvím a jměním tvým končiny země." 1)
123. Jakož tedy všecky věci ty o Kristu a národech praveny jsou, tak i ona pravena býti za to mějte. Nebo nepotřebí proselytům úmluvy, ješto Písmo, an jeden a týž všem obřezaným vydán jest zákon, o nich takto praví (Is. 14, 1.): “A připojí se i novověrec k nim a připojen bude k domu Jakobovu." Napotom, poněvadž proselyt, jenž obřezán jest, aby k lidu přistoupil, pokládá se za vlastence; my pak, jenžto jsme jménem národa poctěni, za pohany se počítáme, nejsouce obřezáni. Nad to pak směšno za to míti, že zrakové proselytů otevřeny jsou, zrakové ale vaši nejsou, a směšno, abyste vy jmenováni byli slepi a hluši, onino pak osvíceni. Bude však věc směšnější, řeknete-li, že zákon národům vydán byl, sami vy zákona neznajíce. Nebo kdybyste ho znali, hněvu Božího byste se báli, a nebyli byste syny zlými a bludnými a varovali byste se, abyste pořád neslyšeli mluvícího: “ Synové, v nichž není věrnosti" (Deut. 32, 20.) a: “Kdo jest slepý, jediné sluhové moji; a hluchý, jediné kdo vládnou nad nimi? a oslepeni jsou sluhové Boží. Viděli jste častěji a nezachovali jste; otevřeny jsou uši vaše a neslyšeli jste." (Is. 42, 19.) Zda pěkná ta chvála Boží vám daná, a slušné-li to svědectví Boží na služebníky jeho? Vy však nestydíte se, ač častěji to slyšíce, a neděsíte se, an Bůh hrozí, ale jste lid bláznivý a tvrdošíjný. “Proto aj přidám, abych přenesl lid
1) V následném tři uvodí příčiny, proč onano krásná svědectví o proselytech židovských slyšeti se nedají. Nejprve, poněvadž Židé a proselyté stejný mají zákon, a tudy na proselytech se nevyplňuje přislíbení Zákona Nového. Druhé, že proselyté a Židé jeden jsou národ, a tudy patrno, že proselyté nejsou ono dědictví Kristovi připověděné. Za třetí, poněvadž by nemístno bylo proselyty osvícenými, Židy však slepými nazývati.

428

Justin Tryf. k.   123. 124.    Nový Israel.

Justin Tryf. k. 124. 125."  Nový Israel kdo jest?

429

ten, dí Hospodin, (Is. 29, 14.) a přenesu je a zahubím moudrost moudrých a rozumnost rozumných ukryji." Právě tak! Nejste zajisté moudři, ani rozumní, ale chytří a obratní, moudři jediné k činění zlého; skryté však vůle Boží, aneb úmluvy Boží pravé poznati, a stezek věčných nalézti nemůžete. “Tudíž vzbudím, dí (Jer. 31, 27.), Israelovi a Judovi símě  člověčí a símě  hovadí."   A  skrze  Isaiáše
0	jiném Israelovi takto  praví  (19,  24.):   “V  den  ten bude třetí
Israel v Assyriích  a v Egyptě,   požehnaný v  zemi,  jíž  požehnal
Hospodin  Sabaoth,   řka:    Požehnaný   bude  lid  můj,   kterýž  jest
v Egyptě,  a v Assyrii a dědictví  mé Israel."   Že  tedy  Bůh lidu
tomu žehná a jej   Israelem  nazývá a za  dědictví  své  prohlašuje:
kterak se  nekajete z oklamávání  sebe, jako  byste  sami Israelity
byli a ze zlořečení tomuto požehnanému lidu Božímu? Nebo když
byl k Jerusalemu a krajinám okolním domluvil,   takto opět přidal
(Ezech.  36,  12.):    “A   zplodím  na  vás  lidi,   lid  můj   Israelský,
a zdědí vás,  a budete jim v majetek, a nestane se vám více, aby
vás obezdětili."
Což  tedy,   dí  Tryfon,   vy  jste  Israelem a o vás to praví?
Kdybych, dím jemu, o tom se nebyl rozprostranil, mohl bych pochybovati, zdali se's na to pro neporozumění otázal. Ale poněvadž jsme s dokázáním a schválením otázku tuto provedli, nemám za to, jako bys nevěděl, co pověděno bylo, aniž jako bys se hádati chtěl, nýbrž držím, že mě vybídáš, abych i toto tím dokázal. A když on kynutím oka to schválil: Opět, pravil jsem, v Isaiáši, jestliže ušima poslouchajíce, slyšíte, Bůh o Kristovi v podobenství mluvě, Jakobem ho a Israelem jmenuje. Takto ale praví (42, 1.): “Jakub sluha můj, přijmu ho, Israel vyvolený můj; položím ducha svého na něho a vynese soud národům. Nebude se vaditi, ani křičeti, aniž kdo uslyší hlasu jeho na ulicích; tresti nalomené nedolomí a knotu kouřícího se neuhasí, ale v pravdě vynese a soud přijme. Nepo-tuchne, až vynese na zemi soud. A ve jménu jeho budou národové doufati." Jakož tedy od jednoho Jakoba onoho, jenž i Israelem pro-zván jest,   celé pokolení vaše jmenováno Jakobem a Israelem: tak
1	my  od zplodivšího  nás  Bohu  Krista,  jako   Jakobem,   Israelem,
Judou, Josefem a Davidem,   tak i pravými   syny  Božími se nazý-
váme a jsme, přikázaní Kristova zachovávajíce.
124. Vida je pro povědění moje, že i my jsme syny Božími, býti pobříděny, předjav otázku, dím: Slyšte, muži, kterak Duch svatý mluví o lidu tomto, že všickni jsou synové Nejvyššího, a že ve shromáždění jejich přítomen bude týž Kristus,  aby vynesl soud

o celém pokolení lidském. Věci ty praveny jsou skrze Davida a sice podle vašeho výkladu takto (Ps. 81, 1.): “Bůh stál ve shromáždění bohů, uprostřed pak bohy rozsuzuje. Dokavad souditi budete nepravost a tváře hříšníků přijímati? Suďte sirotkovi a chudému, a poníženého a nuzného ospravedlňujte. Vytrhněte chudého, a nuzného z ruky hříšníka vyprosíte. Nepoznali jsou aniž porozuměli, ve tmách se procházejí; pohnou se všickni základové země. ílekl jsem: Bohové jste a synové Nejvyššího všickni; avšak jako člověk umřete, a jako jeden z knížat padnete. Povstaniž, Bože! sud! zemi, nebo ty děditi budeš ve všech národech." U sedmdesáti vykladatelů 1) se praví: “Aj, jak lidi umřete a jak jeden z knížat padnete," aby objevil neposlušnost lidí, Adama totiž a Evy, a pád jednoho z knížat, totiž onoho, jenž hadem se jmenuje, jenž padl pádem velikým pro oklamání Evy. Ale poněvadž slov těch nepronáším pro tu příčinu, ale abych dokázal vám, že Duch svatý vytýká lidem, že byvše Bohu podobni, bezstrastní a bezsmrtni učiněni, kdyby přikázaní jeho byli zachovali, a byvše udůstojeni od něho syny jeho jmenovánu býti: přece Adamovi a Evě podobni se učinivše, smrt sobě vykonávají. Měj se výklad Žalmu, jak již chcete: to přece dokázáno, že všem propůjčeno bohy se státi a syny Nejvyššího, a že každý o své bude souzen a odsouzen, jak Adam a Eva. Že pak Kristus i Bohem se jmenuje, mnohem již dokázáno.
125. Rád bych ale od vás se dověděl, mužové, jaká moc pří-leží jménu Israelovu. A když oni mlčeli, dím: Beknu, co vím. Nebo nedržím za spravedlivé zamlčovati, co vím, aneb pro podhlídání, že to víte, ale pro závist neb svévolnou nezkušenost sebe klamáte, napořád starosti sobě zavalovati; nýbrž to spravedlivo býti pokládám, abych všecko prostě a bezlestně pronesl, jakož Pán můj pravil (Mat. 13, 3.): “Vyšel rozsivatel rozset semene; a jedno padlo na cestu; jiné do trní; jiné na skálu; jiné v zemi dobrou." V naději tedy, že někde země dobré stává, mluviti třeba. Onen Pán můj zajisté, jsa silným a mocným, věcí svých přijda ode všech požádá a správce svého neodsoudí, pozná-li, že on, věda, že pán jeho mocným jest, a že přijda věcí svých žádati bude, věci obdržené na stůl veřejný dal, aniž pak pro jakoukoli příčinu jich zakopal. Jméno Israelovo tedy značí: člověka nad mocností vítězícího. Nebo Isra jest člověk vítězící; El pak mocnost.2) Což že také Kristus, člověkem
1) Hebrejský text má: jak člověk;  LXX. pak čtou: jak lidé, což Justin tu o Adamovi a Evě vykládá.
2) Tedy dle Justina  iš sará el, muž, jenž přemáhá mocnost.

430

Justin Tryf. k. 125. 12G. Názvy Kristovy ve Star. Z.

Justin Tryf. k. 126. 127. Starý Z. často o Kristu mluví.

431

se stav, učiní, předpověděno bylo skrze tajemství oné půtky, jíž se potýkal Jakub s tím, jenž se ukázal, sice vůli Otcově slouže, 1) jenž ale Bůh jest, an Synem jest jednorozeným, všech tvorů. 2) Nebo když člověkem se stal, jak jsem pravil, přišel k němu ďábel, ona totiž mocnost, jenž se i had a satan nazývá, pokoušeje ho a poraziti ho usiluje žádáním, aby se mu klaněl. Ale Kristus jej porazil a potřel, dovodiv jej zlým býti, an proti Písmu žádal co Bůh ctěn býti, Boží vůle se odčetev. Nebo jemu odpověděl: (Mat. 4, 10.): Psá-notě: “Pánu Bohu samému klaněti se a jemu samému sloužiti budeš." Takto ďábel přemožen a pokořen byv, od něho odstoupil. Ale poněvadž Kristus náš mdleti také měl, to jest při ukřižování svém v trápení a cítění muk se nacházeti: tedy také věcí těch předpověď poskytnul, doteknuv se stehna Jakobova a mdlým je učiniv. Měl pak zdávna jméno Israel, jímž blaženého Jakoba prozval, žehnaje mu vlastním jménem a tím spolu hlásaje, že všickni skrze něho k Otcovi se utíkající jsou Israelem požehnaným. Vy však, ničemu tomu nerozumějíce, aniž rozuměti se připravujíce, jelikož jste podle tělesného semene synové Jakobovi, naprosto spaseni býti očekáváte. Avšak že i v tom se klamáte, mnohem jsem dokázal.
126. Kdybyste poznali, kdo jesti ten, jenž někdy andělem velké rady, mužem od Ezechiele, jako synem člověka od Daniele, pacholátkem od Isaiáše, Kristem a Bohem klanebným od Davida, Kristem a kamenem od mnohých, moudrostí od Šalomouna, Josefem, Judou a hvězdou od Mojžíše, východem od Zachariáše, opět od Isaiáše trpitelem, Jakobem a Israelem, a prutem a květem a kamenem úhelným nazván jest a Synem Božím; kdybyste, díni, Tryfone, poznali, nerouhali byste se jemu, an již byl přišel, se narodil a trpěl a na nebesa vstoupil; jenž opět přijde, načež kvíleti bude dvanáctero pokolení vaše. Nebo kdybyste tomu rozuměli, co pověděno od proroků, nezapírali byste jej býti Bohem, jediného a nezplozeného a nevýslovného Boha Synem. Nebo se praví kdesi skrze Mojžíše v Exode takto (6, 2.): “Mluvil pak Hospodin
1) Otce dle Justina neukázal, nevyjevil se, nýbrž Syn; Syn posýlá se od Otce, an Otec od Syna nemůže poslán býti; ač ostatně stejné jsou i Otec i Syn přírody a bytnosti božské.
2) Srov. 61., kde dí, že Syn nazývá se andělem a vůdcem, ješto Otcově vůli slouží; Bohem však, Pánem a slovem, ješto vůlí z Otce zplozen jest. Tak i 126. a 129. Bohem Krista býti praví, že jediného, nezplozeného a nevypravitelného Boha Synem jest. Tuto všady rod věcný rozumí se, ač jinde Justin rozením nazývá výstup jeho ku stvoření světa. V Apol. II. n. 6. věčné Syna zplození různí od vystoupení Slova.

k Mojžíšovi a pravil k němu: Já jsem Hospodin, a ukázal jsem se Abrahamovi, Isákovi a Jakobovi, Bůh jejich, a jména svého jsem nezjevil jim a úmluvu svou ustanovil jsem jim;" a opět (Gen. 32, 24. 30.) takto dí: “S Jakobem se muž potýkal," a jej Bohem býti praví. Nebo dí, že Jakob pravil: “Spatřil jsem Boha tváří v tvář a spasena jest duše má." A napsal též, že místo, kde se potýkal s ním, jemu se ukázal a mu žehnal, nazval divem Božím. A Abrahamovi podobně, jak dí Mojžíš, Bůh zjevil se u dubu Mambreského, sedícímu u dveří stanu v poledne. Potom, pověděv to, přidává (18, 2.): “Pozřev očima, viděl, a aj, mužové tři stáli nad ním, a spatřiv, vyšel jim ve stříc." Brzy potom jeden z nich připovídá Abrahamovi syna: “Což se tak zasmála Sára řkoucí: Tedy-li já porodím? Já pak sestarala jsem se. Zdali nemožno jest u Boha slovo? Za času toho navrátím se a bude míti Sara syna." I odešli od Abrahama. A napotom opět takto o nich mluví: “Povstavše odtud mužové popatřili na obličej Sodomy." Na to opět k Abrahamovi dí ten, jenž byl a jest, takto pravě: “Neskryji před Abrahamem sluhou svým, co učiním," a co následuje, z Mojžíše věci již ode mne uvoděné a vyložené opět jsem uvodil, z čehož průvodno, že pod Otce a Hospodina postaven jest a vůli jeho slouží ten, jenž se zjevil Abrahamovi, a Isákovi a Jakobovi, a jiným patriarchům, a Bohem se býti píše. Přidal jsem tu, ač dříve toho nepraviv. Takto i když lid žádal masa jísti a Mojžíš neuvěřil tomu, jenž se tam nazývá též andělem, 1) slibujícímu, že jim Bůh dá do sytosti: tedy onen, jenž i Bohem jest i andělem od Otce poslaným, toto prý pravil a činil. Nebo tak dí Písmo (Num. 11, 23.): “Řekl Hospodin k Mojžíšovi: Zdali ruka Hospodinova nestačí? Již poznáš, zda skryje tebe řeč má čili nic.11 A opět jinde dí Písmo (Deut. 31, 2.): “Řekl Hospodin ke mně: Nepřejdeš Jordánu toho; Hospodin Bůh tvůj, jenž předejde před obličejem tvým, on sám vyhladí národy."
127. Jsou i jiné podobné výpovědi praveny od zákonodárce a proroků, ale držím, že jsem již dosti mluvil, abyste, když Bůh kdesi praví (Gen. 17, 22.): “Vstoupil Bůh od Abrahama," aneb (Ex. 6, 2.): “Mluvil Hospodin k Mojžíšovi;" a (Gen. 11, 5.): “sstoupil Hospodin ku spatření věže, již vystavěli synové lidští;" aneb: “zavřel Bůh koráb Noemův zevně" (Gen. 7, 16.), abyste (dím) se nedomnívali, že sám Bůh nezplozený sstoupil anebo vstoupil někady. Nebo nevýslovný Otec a Pán veškerenstva nikam nepřichází,
1) Nedopatřením tu Justin tak praví, ješto jej Písmo nejmenuje andělem,
nýbrž Hospodinem.

432

Justin Tryf. k. 127. 128. O božství Kristově.

Justin Tryf. k. 129.    Božství Ježíše Krista.

433

aniž kde chodí, aniž spí, aniž vstává, nýbrž na místě svém, kdekoli to jest, ostává, bystro hledě a bystro slyše, ne pak očima ani ušima, ale mocí nevýmluvnou; a věci všecky spatřuje, a všecky zná, a nikdo z nás ho tajen není; aniž se hýbá, místem, ba světem celým jsa nepojímatelný, ješto dříve byl, nežli svět učiněn jest. Kterak by tedy on někoho oslovoval, aneb někomu se zjevoval aneb v nejmenší části země se ukazoval ? 1) ješto ani na slávu poslance jeho lid na Sinaji patřiti, ani Mojžíš sám do stánku, jejž učinil, vjít nemohl, když slávou Boží naplněn byl; aniž pak kněz zdolil před chrámem státi, když Šalomoun archu vnášel do domu Jerusalémského, kterýž byl vystavěl. Aniž tedy Abraham, ani Isák, ani Jakob aniž kdo jiný z lidí uviděl onoho, jenž otcem a Hospodinem nevýslovným veškerenstva a samého Krista jest; 2) nýbrž toho, jenž dle vůle 3) jeho i Bohem jest i Synem jeho, i andělem, jelikož vůli jeho slouží, jejž i člověkem z panny naroditi se chtěl, jenž i ohněm druhdy se stal v rozmluvě oné s Mojžíšem u kře. Nebo nebudeme-li takto Písma slyšeti, stane se, že Otec a Pán veškerenstva tehda na nebesích nebyl, když praveno od Mojžíše (Gen. 19. 24.): “Hospodin deštil na Sodomu ohněm a sirou od Hospodina s nebe;" aneb když opět se dí skrze Davida (Ps, 23, 7.): “Pozdvihněte bran svých knížata a povyšte se brány věčné a vejde král slávy;" aneb když opět praví (Ps. 109, 1.): “Řekl Pán Pánu mému: Seď na pravici mé,  dokavad nepoložím nepřátel tvých za podnože nohou tvých."
128. Že pak Kristus Hospodinem jest a Bohem, Synem Božím, jenž dříve4) v působnosti se co muž a anděl zjevoval a v slávě ohňové, jakož ve kři a v soudu nad Sodomou učiněném, již šíře provedeno.   Uvedl jsem pak opět všecko,  co jsem dříve z Exodu
1) Sv. Justin tuto rozdíl čině mezi Otcem a Synem, tohoto nikoli z povahy božské nevyzouvá, an rozdíl ten toliko osobnosti, nepak bytnosti se týká. Synovi zajisté vstup i sestup připisovati se dobře může, ješto člověkem se stav, na místo obmeziti a poslán býti se uvolil; Otce však to nedůstojné se zdá býti, anoť od nikoho poslán býti nemůže, a člověčenství na sebe nevzav nikdy, namísto se neobmezil.  Srov., co dále dí tuto.
2)	Bohem Kristovým jest Otec, jelikož jest Otcem jeho a jelikož jej mocí
a božstvím nadal.
3)	Pravě,   že Kristus   zplozen dle vůle Otcovy (kata bulén)   nezapírá
jej zplozenu býti z bytnosti jeho,   ale toliko to dovodí,   že   mimo   vůli Otcovu
nebyl zplozen,   jakož Marcionité o principu   druhém  pravili.    Sám pak Justin
dále to vysvětluje, povídaje, že Kristus  nepošel z Otce   skrze   odseknutí,   neb
odříznutí nějaké.
4) dříve, t. j. před vtělením se.

vypsal, i o vidění ve kři, i o příjmení Ježíšova jména, a přidal jsem: Nedomnívejte se, že na zbytečno toto častěji opakuji, nýbrž proto, poněvadž vím, že někteří chopiti se toho a praviti chtějí, že moc ta, jenž od Otce veškerenstva Mojžíšovi neb Abrahamovi neb Jakobovi se zjevila, andělem se nazývá ve příchodu svém k lidem, poněvadž skrze ni Otcova vůle se zvěstuje lidem; slávou pak, poněvadž někdy v nepřístupném vidění se ukazuje; mužem někdy a člověkem, poněvadž v podobách těch dle Otcovy vůle se spatřuje; slovem pak, poněvadž řeči Otcovy lidem donáší. Avšak prý mocnost ta neodštěpna a neodlučna od Otce jest, jakož prý ani světlo od slunka na nebi odštěpiti a odloučiti se nedá, když zapadá slunko, tolikéž se odstraňujíc: tak Otec prý, když chce, činí, aby moc ta vypryskovala, a kdy chce, ji opět k sobě pojímá. Podobným spů-sobem oni učí anděly od něho stvořeny býti. Ale že andělů stává, jenž napořád trvají, aniž v to, z čeho povstali, se rozplývají, dokázáno jest. Že však moc ta, již řeč prorocká i Bohem, jak šíře provedeno, i andělem jmenuje, netoliko jménem, jak světlo slunečné, se počítá, nýbrž i počtem něco jiného jest, v předešlém (k. 61.) zkrátka jsem dolíčil, praviv moc tu z Otce zplozenu býti mocí a vůlí jeho, ne pak odštípením, jako by Otcova bytnost se rozdělovala, jakož věci všecky, ježto lze rozděliti a rozštěpiti, nejsou týmž, čímž před rozštěpením byly; a za příklad vzal jsem oheň, jejž z jiného ohně rozžehlý spatřujeme, ješto neubylo toho, z něhož ohňové mnozí roz-žíci se mohou, nýbrž on při své váze ostává.
129. Nyní pak také řeči, jež jsem k dokázaní uvodil, tuto pronesu. Když dí řeč prorocká (Gen. 19, 24.): “Deštil Hospodin oheň od Hospodina s nebe," dva počtem ukazuje býti, jednoho na zemi, jenž, dí, sstoupil spatřit křiku Sodomami; druhého na nebi, jenžto i Pána onoho na zemi Pánem jest, jelikož jest Otec a Bůh a jemu uděluje, aby mocným a Pánem a Bohem byl. A opět, když Písmo dí, že Bůh na počátku pravil (Gen. 3, 22.): “Ejhle, Adam stal se jako jeden z nás," slova “jako jeden z nás" značí počet a nepřipouští řeč ta tropologie, jakož podjímají se vykládati mudráci, a kdo pravdy ani mluviti ani jí rozuměti nemohou. Praví se též v Moudrosti (Prov. 8, 22.): “Když vám vypovím věci, jenž se denně stávají, neopomenu těch, jenž od věčnosti jsou, vypočísti. Hospodin stvořil mne počátek cest svých ke skutkům svým; před věkem založil mě na počátku, dříve než učinil zemi a ustanovil propasti, a nežli se vyprýštili zdrojové vod, dříve utvrzení hor a dříve všech pahorkův zplozuje mne." A to pověděv přičinil jsem: Vyrozumíváte, posluchači, mysl-li přivtělujete, kterak Písmo projevuje, že plod ten

434

Justin Tryť. k. 130. 131.    Opět o novém Israeli.

Justin Tryf. k. 131. 132. Věrnost Israele Nov. Zákona.

435

z Otce  naprosto  přede vším stvořenstvem   zplozen jest?    Že pak plod od ploditele číslem se různí, každý z vás vyzná.
130.	Když  všickni  tomu  přisvědčovali,   pravil  jsem:   Nyní
uvedu některé řeči, jichžto jsem dříve nepřipomenul.  Jsou pak od
věrného sluhy Mojžíše tajemně pověděny a ovšem  takto:   “Veselte
se nebesa s ním a klaňte se jemu všichni andělé Boží."    A co ná-
sleduje, z Písma  přidal jsem:   “Veselte  se národové s lidem jeho
a omocněte jemu  všickni  andělově Boží;  nebo  krev  synů   svých
mstí   a pomstí  a  pomstu  odplatí nepřátelům a těm, jenž ho ne-
návidí, odplatí a vyčistí Hospodin zemi lidu svého."    To povídaje,
dí, že my, národové, veselíme se s lidem jeho; totiž s Abrahamem,
Isákem, Jakobem a veškerými naprosto proroky a se všemi, kdokoli
z lidu toho Bohu se zalíbil, jakož mezi námi usneseno;   ale však
o všech, jenž z vašeho jsou pokolení, toho slyšeti nebudeme, jelikož
jsme z Isaiáše poznali (66, 24.),'  že  těla přestupníkův od červa a
od ohně nehasnoucího sežrána budou, nesmrtna ostávajíce, že budou
k divadlu všelikému tělu.  Chci pak, muži,  dím, kromě těch i jiná
některá místa z Písem téhož Mojžíše uvésti,  z níchžto můžete po
rozuměti,   že   Bůh  druhdy  všecky lidi  rozptýlil podle pokolení a
jazyků. Ze všech pak pokolení vaše přijav sobě, pokolení neužitečné,
neposlušné a nevěrné, a okázav, že vyvolenci jeho ze všech pokolení
vůle jeho skrze Krista, jejž i Jakobem nazývá, i Israelem jmenuje,
poslouchali,   z toho,   dím,   poznati můžete,   že my, jak jsem siřeji
provedl,   i  Jakobem   i Israelem býti  musíme.    Nebo když praví:
“Veselte  se národové s lidem jeho,"   tedy  podobného jim   ovšem
dědictví uděluje, jména ale nepodobného;   an je  však “národy" a
“veselícími se s lidem svým" nazývá,   na potupu vaši je národem
zůve.    Nebo jakož jste vy ho popudili modlařením svým, takto on
ty, jenž modloslužebníky byli, udůstojil, aby poznali vůli jeho a do
sáhli u něho dědictví připraveného.
131.	Uvedu i ta slova,   jimiž se doličuje,   že  Bůh  rozdělil
všecky národy.    Jsou tato (Deut. 32, 7.): “Optej se otce svého, a
zvěstí tobě; předků svých a řeknou tobě. Když Nejvyšší rozděloval
národy   a rozptyloval syny Adamovy, ustanovil meze národů podle
počtu  synův Israelských,   a stal se částkou Hospodinovou lid jeho
Jakob, provazem dědictví jeho Israel."   A to pověděv, přidal jsem,
že 70 tlumočníků vyložili:   “ustanovil  meze  národův   podle počtu
andělův Božích;" váš ale výklad jsem uvedl, poněvadž v ničem se
mi tím neuskrovňuje řeč má.    A vy,   chcete-li pravdu vyznati, ne-
zapříte, že my, jenž skrze opovržené a potupné tajemství kříže od

Boha povoláni byvše (na jejichžto vyznání, poslušnost a pobožnost s pokutami dosmrtnými od démonů a vojska ďáblova skrze službu jim vámi prokazovanou se přikročuje), všecko snášíme, abychom Krista ani slovem se neodepřeli, skrze něhož povoláni jsme ku spáse od Otce připravené, nezapříte, dím, že my Bohu věrnější jsme nad vás, jenžto byli jste v ramenu vysokém a návštěvě slávy veliké vyproštěni z Egypta, když vám. moře rozštípeno a cesta sucha učiněna, v němž ty, jenž vás s velikou ovšem mocí a skvostnými vozy pronásledovali, Bůh zahubil, an vylil na ně moře, pro vás čestným učiněné; nad vás, dím, jimž i sloup ohnivý svítil, abyste sami ze všech na světě národův mohli vlastivého, nehynoucího a nezacházejícího světla užiti; nad vás, jimž k pokrmu skrze anděly nebeské chléb, mannu totižto deštil, abyste zadělávati chleba nepotřebovali; jimž v Marrách voda osladěna; jimžto i znamení toho, jenž měl ukřižován býti, jak jsem pravil, poskytnuto, i tehdy, když vás uštíkali hadi (Bůh vám zajisté všech tajemství před časy vlastními napřed uděloval, a vy z nevděčnosti k němu právě káráni jste), i tehdy, když podobiznou roztáhlých rukou Mojžíšových a tím, jenž prozván jest Ježíšem, pobojován byl Amalek; o čemž Bůh napsati a do uší vašich jméno Ježíšovo uložiti velel, řka, že tento jest, jenž vyhladí pod nebem památku Ámalekovu (Barn. 12.). Patrno pak, že památka Amalekova i po synu Navově ostává; Písmo ale doličuje a to, co jsem dosavad, Tryfone, uvedl, dokazuje toho, že skrze Ježíše ukřižovaného, jehožto věci veškery podobiznami těmi předoznačeny byly, démonové budou vyhlazeni, že jména jeho se báti a že jeho všecka knížata a království se strachovati budou, a že ze všech pokolení lidských zbožnými a pokojnými se prokáží ti, jenž v něho věří. Vám také masa žádajícím takové množství křepelek dáno, že nelze bylo jich sčísti; vám, jimžto ze skály voda vypryskla, ježto mrak za stín proti vedra a za ochranu proti studenu následoval, nového jiného nebe podobiznu a přípověd! opovídaje; jichžto řeménkové u obuvi se nestrhali, jichžto obuv nezvetšela a oděv nestyřel, nýbrž s mladšími spolu zrůstal.1)
132. A na to jste tele učinili a s dcerami cizincův smilniti a modlám sloužiti jste usilovali, i když napotom vám vydána země a mocí takovou, že jste i slunko na rozkaz muže, jménem Ježíše prozvaného, na nebi státi a po 36 hodin nezacházeti a jiné divy vám v rozličném času poskytované viděli, z nichž jeden tuto, zdá se mi,   má uvoděn býti;  prospěje  zajisté k tomu,  abyste z něho
1) tak vykládali Židé již za onoho času slova Deut. 8, 4. 29, 5.

436
       Justin Tryf. k. 133.   Nevěrnost Israelitů ve St. Z.
aspoň Ježíše poznali, jejž my jsme poznali býti Kristem, Synem Božím, jenž ukřižován jest a z mrtvých vstal a na nebesa vstoupil, a opět přijde co soudce všech naprosto lidí až do samého Adama. Víte tedy, pravil jsem, že Azoťané, nepřátelé, když stánek úmluvy uchvátili, a ranou hroznou a nezhojnou postiženi byli, se uradili jej na vůz, v nějž jalůvky novotné zapřáhli, naložiti, aby zkusili, jestliže mocí Boží pro stánek poraněni jsou, a chce-li Bůh jej tam dovezenu býti, odkavad vzat byl. To když učinili, jalovice, ač žádným nevedené člověkem, nepřišly na místo to, odkud stánek vzat, nýbrž na popluží muže, jenž Auses jmenován, stejnojmenného s tím, jenž prozván příjmením Ježíše, jak s hora praveno, jenžto i lid uvedl do země, a jemu ji v dědictví rozdělil. Na to popluží přišedše jalovice, stanuly jsou; čímž také vám naznačeno, že mocí jména vedeny byly; jakož dříve lid z těch, jenž z Egypta vyšli, pozůstalý od toho, jenž jméno Ježíše přijal, dříve byv Auses jmenován, do země uveden byl.
133. Když pak tyto a jiné divy se vám stávaly a časy rozličnými vámi spatřovány byly: přece vás i proroci1) kárají, že jste už i vlastní děti démonům obětovali, a k tomu všemu takových věcí proti Kristovi se opovážili a posavade opovažujete, z nichžto bodejž byste, milosrdenství od Boha a Krista jeho přijavše, uzdraveni byli! Nebo skrze proroka Isaiáše Bůh, předvídaje, že se toho dopustíte, takto proti vám klatbu vynesl (3, 9.): “Běda duši jejich, uradili se radou zlou proti sobě samým, řkouce: Svažme spravedlivého, poněvadž nevhod nám jest. Tedy ovoce skutků svých jísti budou. Běda nespravedlivému! zlé věci podle skutků rukou jeho stanou se jemu. Lide můj, násilníci vaši loupí vás, a vybírači panují vám. Lide můj, blahoslavci tvoji klamou vás a stezku cest vašich kazí. Ale nyní postaví na soud lid svůj, a Hospodin sám na soud přijde se staršími lidu a knížaty jeho. Vy však proč jste zapálili vinici mou, a proč jest loupež chudého v domech vašich ? Proč ukřivdujete lidu mému a tváře ponížených zahanbujete?" A na jiném místě týž prorok podobné praví (5. 18.): “Běda, kdo táhnou hříchy své jako na provazu dlouhém a jako řemenem jalovičina jařma nepravosti! Jenž říkají: Přibliž se pospěch jeho, a přijdi rada svatého Israelova, abychom poznali. Běda, kdo říkají zlému dobré a dobrému zlé, a pokládají světlo za tmu a tmu za světlo, a hořké sladkým a sladké hořkým býti kladou. Běda těm, kdož jsou moudrými u sebe,  a vědoucími před sebou.    Běda těm,  jenž
1) netoliko Mojžíš.

437
Justin Tryf. k. 134.    Výklad dějů starozákonních.
jsou silní vaši, jenž pijí víno, a velmožům a těm, jenž míchají opoj, jenž ospravedlňují bezbožného pro dary, a právo spravedlivého zahlazují. Proto jako strnisko spálí uhlí ohně, spolu spáleni budou od plamene horoucího; kořen jejich bude jako pýř, a květ jejich jako prach se vznese. Nebo nechtěli zákona Hospodina Sabaoth, ale výrok Hospodina svatého Israelova popouzeli. A rozhněval se prchlivostí Hospodin Sabaoth a vztáhl ruce své na ně a pobil je, a popuzen jest na hory a staly se mrtvoly jejich uprostřed jak bláto čestné. A ve všech věcech těch neodvrátili se, ale posavad ruka jejich pozdvihnuta." Věru pozdvižena jest ruka vaše k činění zlého, ješto Krista usmrtivše, ani tak pokání nečiníte, nýbrž i nás, jenž jsme skrze něho uvěřili v Boha a v Otce veškerenstva, nenávidíte, a kolik vám možno, zabíjíte; a jemu napořád a těm, jenž od něho pošli, zlořečíte, ješto my všickni za vás se modlíme a za všecky naprosto lidi, jak jsme se od Krista Pána našeho činiti naučili, přikázavšího nám i za nepřátely se modliti a milovati nenávistníky a žehnati zlořečícím.
134. Jestliže tedy takové nauky prorokův a samého onoho vámi hnou: lépe jest vám následovati Boha nežli nerozumných a slepých učitelů vašich, kteřížto dosavade čtyry i pět manželek míti, ba i jinou nad to k nim přidati, každému vám dovolují, kdyby někdo sličnou uvida, jí požádal, Jakoba, jenž i Israel, a jiných patriarchů činy namítajíce, a nic nehřešiti ty pravíce, jenž věci podobné činí; bídni a nemoudři v tom jsouce. Nebo jak jsem napověděl, zprávy velkých tajemství v každém činu takovém se vykonávaly. Jaká pak zpráva a předvést ve sňatku Jakobově se vykonala, abyste i z toho poznali, že učitelé vaši neprohlídali k božštější příčině, za kterou úkon každý se stal, nýbrž k zeměplazným a poruši-vým náruživostem. Pozorujte;'; tedy, co řeknu. Sňatkové Jakobovi naznačovali skutky skrze Krista činěnu býti mající.1) Dvou zajisté sester v týž čas pojíti nebylo Jakobovi dovoleno. Slouží Labanovi za dcery, a oklamán byv o mladší, opět slouží sedm let. Lia však jest lid váš a synagoga. Ráchel pak církev naše. A za ně slouží dosavad Kristus a za sluhy, jenž v obou jsou. Nebo ješto Noe dvěma synům símě třetího ve služebnost podrobil, nyní naopak k obnovení obou, i synů svobodných i služebníkův, jenž mezi nimi se nalézají, Kristus přišel, všem přikázaní jeho zachovávajícím téhož důstojenství uděluje, jakože synové Jakobovi i ti, jež z manželek svobodných, i ti, -jež ze služek obdržel, všickni syni a tejnočestni
1) o Jakobových sňatcích Irenens 4, 21.

438

Justin Tryf. k. 135.    Pravé pokolení Israelské.

Justin Tryf. k. 136.137. Napomenutí ku přijetí Krista.

439

byli. Jakým však každý měl býti, podle řádu a předvedení předpověděno. Sloužil Jakob Labanovi za pruhovaný a pestrý brav; sloužil Kristus službou až ku kříži za rozličné ze všech národů a mnohotvárné lidi, krví a tajemstvím kříže sobě jich vydobyv. Oči Liiny byly mdlé; velmi slabý jsou oči zajisté mysli vaší. Ukradla Ráchel bohy Labanovy a skryla je až do dnešního dne; pro nás též zahynuli otcovští a hmotní bohové. Po celý čas nenáviděn byl Jakob od bratra: i my teď, i sám Pán náš nenáviděni jsme od vás a od jiných naprosto lidí, ješto přírodou všickni jsme bratří. Israe-lem pojmenován byl Jakob; dokázáno pak, že Israelem jest Kristus, jenž jest i sluje Ježíš.
135. A když Písmo dí (Is. 43, 15.): “Já Hospodin Bůh, svatý Israelský, jenž jsem ukázal Israele krále vašeho," nebudete-liž to na Krista co krále věčného slyšeti ? Nebo že Jakob, syn Isákův, králem nikdy nebyl, dobře víte; a proto Písmo opět vykládajíc nám, koho by pravilo králem -Jakobem a Israelem, takto praví (Is. 42,1.): “Jakob pacholík můj, přijmu ho, a Israel vyvolený můj, přijme ho duše má. Dal jsem ducha svého na něho, a soud národům vynese; nebude křičeti, aniž bude vně slyšán hlas jeho; tresti nalomené nedolomí, a knotu hořícího neuhasí, až vynese vítězství. Přijme soud a nebude potřín, až položí na zemi soud, a ve jménu jeho doufati budou národové." Zdaliž tedy v Jakoba patriarchu, a ne v Krista ti, jenž z národů jsou, a vy sami doufáte? Jakož tedy Krista Israelem a Jakobem jmenuje, takto i my z Kristovy útroby odseknutí pravé jsme pokolení Israelské. Ale raději mysl ku Písmu přičiňme (Is. 65, 9.): “A vyvedu, dí, z Jakoba símě a z Judy, a zdědí horu mou svatou; a děditi budou vyvolenci moji a sluhové moji a bydleti tam. A budou v doubravách stavadla stád, a údolí Achor za odpočívadlo skotův lidu, jenž vyhledávali mne. Vás však, jenž jste opustili mě a zapomínáte na horu mou svatou, a démonům stůl připravujete, a démonovi naplňujete smíšení, vás já vydám v meč; všickni zabitím padnete; poněvadž jsem volal vás a neposlechli jste, mluvil jsem a oslyšeli jste a činili jste zlé přede mnou, a čeho jsem nechtěl, vyvolili jste." Tato slova jsou písmová. Nahlížíte pak sami, že símě Jakobovo jest nějaké jiné, a nepovídá se tu, jak by někdo myslil, o lidu vašem. Nebo nesnáší se věc ta spolu, aby plozencům Jakobovým vejití zanechali ti, jenž z Jakoba pošli jsou, a aby ten, jenž lidu vytýká, že není dědictví hoden, opět jemu, jako jej chvále, dědictví přisliboval. Nýbrž, jak dí tam prorok (2,5.): ,.A nyní, dome Jakobův, pojď a pocházejme ve světle Hospodinově, nebo opustil lid svůj. dům Jakobův, protože naplněna

jest, jak s počátku krajina jejich hádačstvím a věštectvím." Tak i tuto rozuměti třeba dvojí símě Judovo a pokolení dvě, jakož dva domy Jakobovy, tento z krve a těla, onen z víry a ducha zrozený.
136.	Vizte  již,   kterak  k   lidu  nyní  mluví.    Praviv  dříve
(Is. 65, 8.): “jako kdyby nalezeno bylo zrno v hroznu, a řekli by
tobě: Nekaz ho, nebo požehnání jest v něm: tak učiním pro toho,
jenž slouží mně; pro něho nezahladím všech."    Dále toto pronáší:
“vyvedu símě z Jakoba a Judy." Patrno tedy, že jestliže na onyno
se tak hněvá a hrozí,  jich nejméně nechati,  že, dím, jiné některé
přivésti připovídá, jenž bydleti budou na hoře jeho.    Jsou  pak to
ti, o nichž pravil, že je rozseje a zplodí.    Vy zajisté ani nesnášíte
jeho, když volá,   aniž když mluví,   posloucháte ho,   ale  i zlé jste
učinili před Hospodinem.    Nadbytek pak  zlosti vaší jest,   že jste
nenáviděli   a  zavraždili Spravedlivého a ty,  jenž od něho dosáhli
býti,   čím jsou,   zbožnými  a  spravedlivými  a  vlídnými.    A proto
(Is. 3, 9.):   “Běda duši jejich,   dí Hospodin,   že uradili radu zlou
proti sobě řkouce: Zahlaďme spravedlivého, an neužitečen jest nám."
Vy jste zajisté Bálu neobětovali, jak otcové vaši, aniž jste na místech
stinných a vysokých pochoutek neobětovali vojsku nebeskému; avšak
jste Krista Božího nepřijali.    Nebo kdo jeho nezná, vůle Boží nezná,
a kdo jej uráží a nenávidí,   patrno, že i toho, jenž ho poslal, ne
návidí a uráží.   A nevěří-li někdo v něho,  nevěří vypověděni pro-
rockým, jej předvěstujícím a všady jej ohlašujícím.
137.	Neroďte, bratří,   věcí zlých mluviti proti ukřižovanému
onomu, aniž posmívati se zsinalostem jeho, jimižto všem uzdravenu býti
možno, jakož i my uzdraveni jsme. Pěknéť zajisté, kdybyste k vý-
rokům Božím se připojíce,   na tvrdosrdečnosti obřízku přijali,  ne
tu, které jste se pro domnění vám přivtělená přiúčastnili; nebo že
ta na znamení ustanovena byla, nevšak ku dílu spravedlnosti, Písma
dovodí.   Srovnávejte se tedy s výroky, a nečiňte útržky Synu Bo-
žímu,   aniž k farisejským  lnouce  učitelům,   králi Israelskému po-
směchem se posmívejte, jakémuž kněží synagogy vaší po modlitbách
učí.1) Nebo jestliže ten, kdo se dotýká lidí Bohu nelibých, dotýká
se jako zřítelnice Boží (Zach. 2, 8.): čím více ten, kdo se milova-
ného dotýká.   Že pak on sám to jest, dostatečně dokázáno. A když
1) Již k. 16. a na jiných místech vytýká Justin Židům, že v synagogách křesťanům zlořečí, a Epifanius dí, že Židé třikrát za den proklínají Nazareje heretiky. Svatý Jeroným (in Is. 52.) praví: “Židé pod jménem Nazarejův třikrát za den shrnují kletby na křesťany." Že tolikéž proti Ježíšovi činili, svědčí Origenes  in Jer.

440

Justin Tryf. k. 138. 13!).    O Noemovi.

Justin Tryf. k. 139. 140.    Požehnání Noemovo.

441

oni mlčeli, pravil jsem: Já nyní, přátelé, uvodím Písma, jak je sedmdesatero vykladatelů vykládá. Uvodiv je zprvu, jak vy je máte, vás zkoumal jsem, na jakém byste byli ustrnuli domnění. Nebo pověděv Písmo, jenž dí (Is. 3, 9.) “Běda jim, poněvadž radu zlou pojali proti sobě, řkouce," přidal jsem, jak 70. vyložili: “Zahlaďme spravedlivého,1) že neužitečen jest nám," an jsem byl na počátku rozmluvy (k. 17.) pravil, jak vy praveno býti chcete: “řkouce, svažme spravedlivého, an nám neužitečen jest." Vy však jiné věci jste činili, aniž, jak se mně zdá, jste slyšením pozorovali na to, co jsem pravil. Ale poněvadž nyní den se nachyluje (slunce zajisté na západu jest), přidav něco maličko k řečem proneseným, skončím. Věci ty jsem sice již v minulých rozmluvách pronesl, ale vidí se mi slušno býti. abych opět nějaké práce na ně vynaložil.
138.	Víte, mužové, že v Isaiáši se od Boha praví k Jerusa-
lemu (Is. 54, 8. 9.):   “V povodni Noemově zachránil jsem tebe."
Jest pak toto, co pravil Bůh, že tajemství lidí spasenu býti majících
v potopě se stalo. Nebo spravedlivý Noe s jinými za potopy lidmi,
totiž s manželkou,   a třemi syny svými  a manželkami synů svých,
jichž počtem osm bylo,  podobiznu měli dne, jenž jest počtem sice
osmým,   v němž Kristus náš z mrtvých vstav se ukázal, mocností
však jest napořád prvním. Kristus zajisté, prvorozenec jsa všelikého
tvoru (Col. 1, 15.),   opět  také  počátkem jiného   pokolení se stal,
obrozeného  od něho vodou   a vírou a dřevem,   na němž tajemství
kříže tkví, jakož i Noe dřevem zachován jest, nesen byv na vodách
se svojetí.   Když tedy prorok dí (Is. 54, 9.): “Za časů Noemových
zachoval jsem tebe,"   jak jsem  pravil:   tedy  věci ty k lidu Bohu
podobně věrnému a podobizny tytéž majícímu praví.    Nebo Mojžíš
prut v rukou drže lid váš mořem provedl. Vy pak za to máte, že
se to jenom  o národu  neb o zemi vaší praví.    Ješto pak všecka
země,   jak  dí  Písmo,   potopena  byla,   a  voda nad   hory všeliké
o patnácte loket výše byla:  patrno,   že  to  Bůh  nepravil k zemi,
nýbrž k lidu,  jenž ho poslouchá,   kterémuž  i odpočinutí připravil
v Jerusalemě, jako všemi podobiznami za potopy stalými předuká-
záno, totiž vodou,   vírou a dřevem, k lidu tomu  totiž, jenžto při
praveni jsouce a z hříchů se kajíce  příštího soudu Božího ujdou.
139.	Neboť i jiné   tajemství za Noema předpovědíno,  jehož
vy neznáte.   Jest pak toto. V požehnáních, jimiž Noe svým dvěma
1) Jinak se čte v LXX. a jinak y hebrejském místo   toto a zdá  se,   že
z  Moudr. 2, 12. sem  v klouzlo.

synům požehnává, vnukovi svému zlořečí; nebo synovi spolu s bra-troma od Boha požehnanému duch prorocký nerodil zlořečiti. Ale poněvadž na celé pokolení toho, jenž se nahotě otcově posmíval, pokuta hříchu přijíti měla, od syna jeho zlořečením počíná. V řečech pak, jež mluvil, předpověděl, že potomci Semovi obdrží majetnosti a obydlí Chanaanova, a opět Jafetovci obdrží ty, jež drželi od Cha-naana Semovci, obloupivše Semovce, jakož tito Chanaanovce obloupili. A to že se dalo, poslyšte. Vy zajisté od Sema povodíce rod, podlé vůle Boží vtrhli jste do země Chanaanovců a ovládli jste ji. Neméně patrno jest, že i Jafetovci dle soudu Božího na vás vtrhnuvše, zemi, z níž vás oloupili, opanovali jsou. Tyto pak věci takto jsou praveny (Gen. 9, 24.): “Vystřízlivěl Noe z vína, a poznal všecko, co jemu byl učinil syn mladší jeho; i řekl: Zlořečen pacholík Chanaan; sluhou bude bratřím svým. A řekl: Požehnaný Hospodin Bůh Semův, a bude Chanaan sluhou jeho. Rozšiř Hospodin Jafeta a on obývej v domech Semových, a buď Chanaan sluhou jeho." Že tedy dvěma národům požehnáno, Semovcům a Jafetov-cům, že dále ustanoveno, aby nejprv Semovci vládli domy Cha-naanovými, a předpověděno, že opět od nich tytéž statky přejmou Jafetovcové, a an dvěma národům národ jeden z Chanaan pošlý ve službu dán byl: tudy Kristus dle moci sobě od Otce všemocného dané přišel, a ku přátelství, ku požehnání a pokání a k spolubydlení volaje, budoucí všemi svatými ovládnutí té země, jak řečeno, přislíbil. Protož lidé odevšad, služební i svobodní, jenž v Krista věří a věcí buď od něho, buď od proroků pravených pravdu poznali, vědí, že spolu s ním v oné zemi bydleti a statky věčné a neporušitelné děditi budou.
140. Proto i Jakob, jak jsem pravil, i sám podobiznou jsa Krista, dvě služky dvou manželek svobodných svých pojal a z nich syny obdržel, aby předznačeno bylo, že Kristus také Chanaanovce v Jafetově pokolení všecky tak jako svobodné přijme a je za syny spoludědičné míti bude. Což že my jsme, vy nahlédnouti nemůžete, poněvadž nemůžete ze živého pramene Božího píti, nýbrž z cisteren zlořečených, vodu zdržeti nemohoucích, jak praví Písmo. Cisterny pak zlořečené a vodu nedržící jsou, jež vám vykopali učitelové vaši, jako zřejmě mluví Písmo fis. 29, 13.): “učíce naukám, příkazům lidským." Nad to pak sebe i vás klamou, domníce se, že všem ze semene Abrahamova podle těla pošlým, ač by hříšni a nevěrni a Bohu způrni byli, království věčného se dostane; což že jinak vyjde, Písmo dokazuje. Nebo by nebyl zajisté Isaiáš řekl (1, 9.): “Kdyby Hospodin Sabaoth nebyl nám zanechal semena, byli bychom

442

Justin Tryf. k. 141.    O pravém pokání.

Justin Tryf. k. 142.    Závěrek.

443

se jak Sodoma a Gomorha stali." A Ezechiel (14, 20. 18, 4.20.): “Kdyby i Noe a Daniel požádali synů a dcer, nebude jim dáno. Avšak nezahyne otec za syna, ani syn za otce, nýbrž každý vlastním hříchem zhyne, a každý vlastní spravedlnosti skutky spasen bude." A opět Isaiáš (66, 24.): “Uvidí mrtvoly přestupníkův; červ jejich neustane, a oheň jejich neuhasne a budou v divadlo všelikému tělu." Aniž by byl náš Pán dle vůle poslavšího jej Otce a vladaře veškerenstva řekl (Mat. 8, 12.): “Přijdou od západu a východu a stolovati budou s Abrahamem, s Isákem a Jakobem v království nebeském; synové pak království vyvrhnuti budou do tmy zevnitřní." Že ale ti, jež nespravedlivými předvídáno a předvedeno, buďte andělé, buďte lidé, nikolivěk vinou Boží, nýbrž každý vlastní svou zavinou takovými jsou, jakým každý se býti proukáže, i to jsem předešle dokázal (k. 88. 102.).
141. Aby pak vám záminka se odejmula říci, že Kristus musel ukřižován býti, a že museli v pokolení vašem býti přestupnici a že jinak býti nemohlo, před krátkém jsem pravil, že chtěje Bůh, aby andělé a lidé následovali vůle jeho, je chtěl stvořiti svobodo-volné k vykonávání spravedlnosti, dav jim rozum ku poznání, od koho stvořeni jsou a skrze koho bytují, dříve nebyvše; a spolu i zákon, aby dle něho byli souzeni, kdyby proti pravému rozumu něco činili. Proto my, lidé a andělé, budeme stíhati samy sebe z nepravosti, jestliže dříve pokání se nechopíme. Předpovídá-li slovo Boží, že ovšem někteří andělé a lidé trestáni budou: předpovídá to, předvídajíc, že bez proměny zlými budou, ne však že by je Bůh takovými učinil. Proto, kdyby se káli, mohou všickni, chtějí-li, u Boha milosrdenství dojíti, a blaženými je Písmo vyhlašuje, řkouc (Ps. 31, 2.): “Blahoslavený, komu Bůh nepřičetl hříchu." To však značí, že, kdo se ze hříchů kaje, odpuštění jich od Boha dosáhne; nevšak ale, jak vy se a jiní vám v tom podobní se klamou, jenž praví, že byť i hříšníky byli, že Bůh přece, jestliže ho jenom znají, jim nepřičte hříchu. Svědectvím toho máme jedinou Davidovu pro chloubu jeho učiněnou poklesku, která mu teprv odpuštěna, až tak plakal a hořekoval, jak Písmo píše. Jestliže takovémuto muži nedáno odpuštění, až se kál, nýbrž když tak plakal, a tak se choval veliký král ten a pomazanec a prorok; kterak lidé nečistí a docela potrhlí, nebudou-li plakati a kvíleti a se káti, čáku míti mohou, že jim Bůh nepřičte hříchu? A jedna ona Davidova proti Uriově ženě pokléska, mužové, ukazuje, že patriarchové neměli pro smilnost více manželek, nýbrž že správa nějaká a veškera tajemství skrze ně se dala.    Nebo  kdyby se dovolilo,   kterou kdo chce, a kterak

chce a kolik chce manželek pojíti (jako činí vašinci po celé zemi, kamkoli putují neb posláni bývají, s sebou jménem sňatku ženy vodíce); tím více by to Davidovi činiti se dopustilo. To pověděv, rozmilý Marku Pompejí, domluvil jsem.
142. Na to Tryfon, poněkud se utajiv, pravil: Vidíš, že jsme nikoli naschvál o tom spolu nenarovnávali. Vyznávám, že jsem převelmi v schůzce té se pokochal, a mním, že i těmto podobně se mnou se povedlo. Nebo jsme více nalezli, než jsme očekávali, aneb než se kdy očekávati dalo. Kdyby nám častěji se toho dostati mohlo, více bychom zajisté prospěli, zpytujíce Písmo samo. Ale poněvadž, jak jsi pravil, se již vypravuješ a každého dne odplutí očekáváš, neliknuj sobě, když odejdeš, na nás přátelsky zpomenouti.
Co se mne týká, kdybych tu ostal, volil bych, aby na den každý totéž se dalo. Avšak odplouti již očekávaje, an Bůh toho dopouští a tomu napomáhá, vás napomínám, abyste na tento pře-velký o spasení své boj se oddajíce, učitelům svým Krista Božího předkládati se vynasnažovali. Na to odešli, přejíce mně ochrany v plavbě a ode všeho zlého. Já pak za ně se modle: Nemohu, dím, vám, mužové, nic většího přáti, než abyste poznavše, že touto cestou všelikému člověku se rozum dává, i vy ovšem s námi stejně smýšleli, že Ježíš jest Kristem Božím.