Justin Obr. II. k. 2.  O utrpení křesťanův.

297

Sv. Justina, filosofa mučeníka, Obrana II.
Pro křesťany k radě římské.
1.	Co nedávno 1) v městě vašem za Urbika, ó Římané, dalo
se a co všude podobně  od vladařů bezrozumně  se stává,  to při
nutilo mne pro nás, ješto stejného's vámi rodu, a ačkoli nevíte a pro
slávu domnělých důstojností nechcete, bratří vaši jsme, 2)  to, dím,
přinutilo  mne  řeč  tuto  činiti.   Všude i lidé bud od otce, budˇ od
souseda, od syna, od přítele, od muže nebo od ženy z vad káraní
(vyjímajíc ty, jenž přesvědčeni jsou,  že  nespravedliví  a nekázaní
lidé v ohni věčném trestáni,  ctnostní  lidé ale,  kdo dle Krista žijí,
s Bohem bez útrap obcovati  budou; ty pak křesťany jmenujeme),
všude, jím, i lidé takoví pro svou tvrdošíjnost,  pochotivost a pro
necnostlivost svou, i démonové zlí, jenž na nás nevrazí, a takové 3)
soudce  sobě  podrobené  a poslužné mají,  správců jako  zběsilých
k zabíjení nás popouzejí. Aby pak příčina všeho, co se za Urbika
dalo, vám zřejmá byla, co stalo se, vyložím.
2.	Zena jedna s mužem neupřahaným žila,   sama dříve ne
káranou byvši. Když ale nauku Kristovu poznala, zmoudřevši sama,
také   muže   svého   k  usmyslení   sobě   navoditi   usilovala,   nauku
Kristovu jemu vykládajíc a nastávající těm, jenž  nekázně,  a proti
rozumu zdravému žijí, v ohni pověčném pokutu opovídajíc. On ale
ve chlípnostech svých ostávaje, skutky svými choť od sebe odrazil.
Žena zajisté za bezbožné soudíc,  s mužem proti zákonu přírody

a proti právu všelijak po cestách vilnosti se shánějícím i dále manželsky obcovati, ze sňatku s ním se vyvaditi chtěla. Ale poněvadž příbuzenstvo její na ni dorývalo, radíc, aby ještě s ním zůstávala, a naději, že se někdy muž obrátí, jí činíc: tedy násilí sobě učinila a s ním ostala. Když ale o muži jejím, do Alexandrie odjevším, jí doneseno, že horší věci tropí, bojíc se, aby v manželství ostávajíc a lože a živnost společnou s ním majíc, nestala se účastnicí nepravostí a bezbožností jeho,1) tedy rozvodný list jemu davši, od něho se odloučila. Onen ale dobrý a výborný muž, maje radovati se, že ta, jenž druhdy se sluhami a nájemníky svobodně páchala, v opilství a všem zlém kochajíc se, nyní skutkův těch přestala a jej samého jich zanechati namlouvala, zepřev se tomu ji, když se od něho odloučila, obžaloval, pravě, že křesťankou jest. Ona sice spisek tobě, císaři, odevzdala žádajíc, aby dříve věci své spořádati jí popřáno bylo; potom že po věcí svých spořádání na žalobu odpověděti hodlá. A dovolil jsi jí toho. Dřívější ale muž její, proti ní teď již ničeho říci nemaje, na Ptolomeje nějakého, jejž Urbikus odpravil a jenž ji nauce křesťanské vyučil, spůsobem tímto se vyřítil. Setníka, přítele svého, vězitele Ptolomejova namluvil, Ptolomeje se uchopiti a otázati se ho toliko, zda křesťanem jest. Když tedy Ptolomej, milovník pravdy a člověk mysli nepodvodné a neklamavé, byl vyznal křesťanem býti, tu ho setník do okovů dáti kázal a časem drahným jej v žaláři soužil. Posledně když člověk ten k Urbikovi doveden byl, na to se ho jediné tázáno, křesťanem-li jest. A opět, dobře sobě jsa pro nauku Kristovu povědom, ustanovení cnosti božské vyznal. Kdo zajisté něco zapírá, buď proto věc tu zapírá, poněvadž ji zamítá, buď se věci té nehodným a cizotným býti věda, vyznání se štítí; což obojí na křesťana pravého nepřipadá. Když Urbikus Ptolomeje na popravu odvésti kázal, Lucius nějaký, sám křesťanem jsa, soud tak bezrozumně učiněný vida, Urbikovi pravil: Což jest to, že's na člověka tohoto, jenž ani cizoložník, ani smilník, ani vražedník, ani lupič, ani dráč, aniž jinou zbrodní vinen není, pro jediné jména křesťanského vyznávání s trestem tím přikročil? Nesoudíš, Urbiku, jak na nábožného císaře, na filosofa císařovce2) a na posvátnou radu sluší.   Ten pak nic jiného neodpověděv, Luciovi pravil:   Vidíš se

') do slova: včera a předvčerejškem.
2)	Podobně Tertullian (Apol. 39.): Bratří také vaši jsme, právem přírody
matky jedné, ač pak vy málo lidmi jste, zlými jsouce bratry.
3)	jakým jest Urbikus.

1) Pokládáno od mnohých starých za hříšné, s cizoložným mužem anebo s cizoložnou manželkou ostávati; avšak při tom manželství nové se nedovolovalo. Viz Herm. II. přik. 4. pag. 194.
2) t. j. M. Aurelia a Lucia Vera.

298

Justin Obr. II. k. 3. 4. O Krescentiu libodomnělci.

Justin Obr. II. k. 4. 5.    K námitkám odpovídá.

299

mně i ty křesťanem býti. A když Lucius odtušil: Ovšem, tedy i jej na popravu odvésti velel. Tento pak i díky činil, věda, že tak zbaven bude pánů těch zlých, a že k Otci a králi nebeskému putuje. 1) A jiný třetí přišed, odpravením trestán byl. 2)
3.	I já neočekávám, leč že buď od některého z těch, o nichž
jsem mluvil, buď od Krescentia, milovníka povyku a chvastu úklady
postižen a kládou sevřen budu.   Moudrosti  zajisté milovníkem ne-
slušno nazývati muže, jenž o nás věci, jichž dokoná jest nepovědom,
veřejně  hlásá,   že  totiž  křesťané  bohaprázdníci jsou a bezbožníci,
k vůli a k  libosti   oklamané  luzy to čině.    Nebo  jestliže  nauky
Kristovy nečítav nás stíhá, přezlotřilým jest a mnohem horším než
neukové,   kteří  často  štítí  se  o   věcech,   jichž  neznají,   mluviti
a křivo svědčiti. Jestliže ale četl, tedy neporozuměl té již do sebe
má velebnosti,  anebo jestli porozuměl,  tedy tak se chová, aby jej
za  křesťana nepokládali, a ovšem mnohem podlejším a zlotřilejším
jest,  domněním sprostáckým   a  nerozumným a bázní přemoci  se
dávaje.   Chci pak  abyste  věděli,  že  předloživ  mu a  rozmlouvav
s ním o některých  podobných  otázkách jsem  poznal  a přesvědčil
jsem  se,   že  opravdu  nic neví.   Aby pak,  že pravdu mluvím se
vyjevilo, hotov jsem, jestli ony rozmluvy vás doneseny nebyly, před
vámi opět otázky ony předložiti. Královské by to dílo bylo. Jestli
však otázky moje  a  odpovědí jeho  vám  známy jsou,   zjevno jistě
vám jest, že nic z věcí našich nezná, anebo zná-li, že pro posluchače
neodvažuje  se   toho  vyjeviti  jako   Sokrates;    tedy   nikoliv   libo-
mudrcem,  nýbrž libodomnělcem, jakož jsem již nadzmínil, býti se
ukazuje,  neceně milokrásných  slov Sokratových (Plato de republ.
10.):   “Nesluší  nad pravdu výše  ceniti  muže."   Avšak Cynikovi,
konec   a  cíl   v netečnosti stanovícímu,   nemožno   mimo  netečnost
tu o jiném dobru věděti.
4.	Aby   pak   někdo   neřekl:3)   Všickni   již   sebe   usmrťte
a k Bohu se odeberte a nám zaměstnání nezavalujte, vyložím, pro
1) Podobně se i jiní mučeníci Páně vyjadřovali. Dle akt sv. Polykarpa Germanicus sám šelmu na sebe vzbuzoval, rychleji nespravedlivého a nepravého života lidí oněch zhostiti se žádaje.
2)	V Martyr. Usuardovu a Adonovu sv. Ptolomeus se v Alexandrii umučen
býti pokládá, ale chybně, an sv. Justin tuto svědčí, že před nemnohými dny se
to v Římě dalo.
                        3 )	To mívali pohané často v ústech proti křestanům, jak i Tertullian svědčí
(ad Scap. c. 5.). Arrius Antoninus, dí, když v Asii násilně pronásledoval, všickni
města toho křesťané před soudnou stolicí jeho samovolně   se postavili;   načež
on některé odpraviti povelev,   ostatním pravil:    Choulostivci,   umříti-li chcete,
srázy nebo osidla máte.

jakou příčinu toho nečiníme a proč otázáni byvše, bez bázně vyznáváme. Vyučeni jsme, že Bůh nenadarmo svět ten stvořil, nýbrž pro pokolení lidské. Pravili jsme 1) pak jej zalíbení míti v těch, jenž skutky jeho napodobují, nenáviděti však těch, jenž u věcech zlých buď slovem buď skutkem se kochají. Kdybychom tedy po svém životě sahali, budeme, seč jsme, příčinou, že nikdo nebude se roditi a nauce božské se přiučovati, ba že naprosto ani pokolení lidského nebude stávati, a tak my vůli Boží odporni budeme, toho se dopouštějíce. Otazovaní ale nezapíráme, dílem ničeho zlého sobě povědomí nejsouce a za bezbožné ve všem pravdy mluviti majíce, jelikož to bohulibo víme býti, dílem i také, poněvadž vás nyní nespravedlivé předpojatosti zbaviti usilujeme.
5. Jestliže ale někomu na mysl tane,2) že, kdyby Bůh pomocníkem naším byl, že bychom od nespravedlivců, jak díme, utiskováni nebyli: i na to odpovím. Bůh vesmír stvořiv, věci pozemské lidem podrobiv a hvězdy nebeské ku prospěchu požitkův a k obratům časuv ustrojiv, a zákon božský ten spořádav (což vše tolikéž patrně pro lidi učinil): péči o lidi a o věci podnebeské andělům, jež na to ustanovil, jest odevzdal. Andělé však pořádek ten přestoupivše, až ke smíšení se se ženami poníženi jsou3) a zplodili syny, jenž démoni jsou jmenováni. Kromě toho ještě i ostatní pokolení lidské sobě podmanili dílem skrze spisy magické, dílem skrze uvedení hrůz a poprav, dílem skrze nauku o obětech, kaděních a oblivách, kterých věcí potřebnými stali se od doby, když strázněmi pochotí zotročili; nad to mezi lidstvo vraždy, války, smilstva, neupřáhanost a všelikerou bezbožnost roztrousili. Odtud básníci a bajíři, nevědouce, že to, co byli napsali, andělé a z nich zplození démonové mužským a ženským, městům a národům vykonali: věci ty na Boha a na ty prý z jeho semene a z tak řečených bratrův jeho Neptuna a Plutona a z jich synů povstalé rozence přenesli. Neb každého anděla jménem, jakého sobě a dětem svým udělil, jsou nazvali.4)
1) v Apol. I. 10.;   týniže  zajisté   císařům tato   druhá  obrana připsána jest, kterým první věnována  byla.
2)	že to namítali křesťanům pohané, Clem. Alex. svědčí (Strom. 4. 1.) Proč,
říkají pohané, jsouce pronásledováni pomoci od Boha nedostáváte?
3)	podobně v Apol. I. 5.    Dí sv. Justin:   Prvé jich od lioha odstoupení,
prvý hřích jejich potáhl po   sobě jiných   hříchů,   až   pak zehmotněvše, i  toho
nízkého unižujícího a podlého se žeuami smíšení se dopustili.
4) podobně Ap. I. 5.

300

Justin Obr. II. k. 6. 7. Jméno Boží; zachovávání světa.

Justin Obr. II. k. 7. 8. Osud; Stoikové.

301

6.	Jméno   pak   Otci  veškerenstva,    an  nezplozeným   jest,
žádné zhola dáno není. Nebo kdo jakýmkoli jménem nazýván bývá,
ten staršího nad sebe má toho, jenž jméno mu  dal.   Otec, Bůh,
Tvůrce, Pán, Hospodin,   nejsou jména, nýbrž názvy z  dobrodiní
a ze skutkův. Syn jeho, jenž jediné vlastně synem sluje, Logos,
jenž přede všemi tvory s ním bytoval a zplozen jest, an na počátku
skrze něho všecko stvořil a ustrojil, ten Logos tedy Kristem zove
se, poněvadž pomazán jest 1) a Bůh skrze něho věci všeliké ozdobil.
Jméno to obsahuje věc neznámou, jakož i název Bůh není jméno,
nýbrž domněnka o věci nevýslovné přírodě lidské vrozená.   Ježíš
ale i člověka i spasitele jméno a význak jest.2) Nebo i člověkem,
jak jsme napověděli (Apol. I. 23. 33.),  stal se,  podle vůle Boha
a Otce narodiv se pro lidi věřící a na zkázu  démonů.   To pak
z toho,  co se očitě stává,   vám  poznati  lze.   Mnozí z křesťanů
našich  zajisté po  všem světě,  i v městě  vašem jménem Ježíše
Krista  pod  Pilátem   Pontským   ukřižovaného   lidi   od   démonův
posedlé  zaklínajíce,  ač od jiných   zaklínačů,   kouzelníků a čaro-
dějníků neuzdravené, uzdravili a posavade  uzdravují, démony lidí
posedatele vyprazdňujíce a vymítajíce.
7.	Protož    odkládá   Bůh   uvoditi   shroucení   a   zkázu   na
veškeren  svět,   kdež  by  také již ani zlých andělův  a  démonů
ani lidí nestávalo,   a to   pro  pokolení  křesťanské,  ješto   ví je
příčinou  býti,   pro   kterou  příroda   se zachovává.3)    Kdyby  toho
nebylo,  ani vám by již toho činiti a od démonů zlých  ponoukánu
býti lze nebylo, nýbrž oheň odsudný spadnuv strávil by všecko bez
rozdílu, jakož ani dřívější potopa žádného nenechala, leda jednoho
se svojinci, u nás Noe, u vás Deukaliona nazvaného, z něhož opět
vzešlo množství takovéto, z nichž tito zli jsou, onino dobři. Takto,
') t. j. veškerými dary, mohutnostmi a milostmi přehojně opatřen.
2)	Rozdíl   mezi jménem Kristus   a   jménem Ježíš   v tom  býti   pokládá
Justin, že ono před vtělením, toto po vtělení Logovi náleželo.   Jiní se domní
vají,    že   Justin  naráží  na etymologické za  věku   svého   obyčejné odvozování
jména Ježíš, kteréž kořene stejného býti pokládali se slovem hebr. íš, muž, člověk. Že jméno Ježíš značí Spasitele, již anděl Marii byl projevil. (Mat. 1, 21.)
3)	Učí sv. Justin (ap. I. 28., 45. dial. 39.), že  zkáza světa pro křesťany
se odkládá.   Jakož podobně Hermas (I. 2, 4.) dí, že pro církev učiněn svět a
v listu k Diognétovi spisatel praví c. 6., že křesťané ač na světě jsouce přece
svět zachovávají či udržují. A Origenes (adv. Cels.8.) dí, že svět pozemský pro
křesťany se zachovává, zamítaje (c. 5.) to, co byl předstíral Celsus křesťanům,
jako by i nad anděly se povyšovali a“i hvězdy sobě poddané býti pokládali.

pravíme, vypálení světa nastane, nevšak, jak Stoikové míní, spůsobem vespolného věcí všech v sebe obrácení či rozpuštění, což velmi pošetilé se býti vidí. Aniž pravíme, že osudem konají lidé aneb to, co se stává, podstoupají, nýbrž že každý z vůle svobodné dobře činí anebo hřeší; že lidé dobří zlých démonův pohádáním, jak Sokrates a jiní podobní, stíhají se a v okovy dávají, Sardanapal ale, Epikur a podobní v hojnosti a slávě šťastnými se býti zdají. K čemuž Stoikové neprohlídajíce, všecko nutností osudu se stávati prohlásili. Poněvadž ale Bůh na počátku pokolení andělské i lidské stvořil samovolné, proto právě za vyšinutí své pokutu v ohni věčném odnesou. Ta pak tvora každého jest povaha, že i cnosti i zlosti jest schopen; nic by zajisté do sebe chvalného neměl, kdyby mu na obojí stranu obrátiti se lze nebylo. A to také okazují lidé, jenž ve všech krajinách rozumné zákony vydali a přemýšleli, přikazujíce to činiti, onoho se varovati. Toho též stoičtí filosofové, o mravech jednajíce, neústupně schvalují, a tudy patrno, že ohledem počátku a ohledem věcí netělesných na nedobrou narazili. Nebo ješto osudem praví stávati se, co od lidí se koná: tedy buď Boha ničím mimo to, co se vrací, mění a v tytéž pořád věci rozlučuje, nebýti pokládají a tím jediné porušitelných věcí ponětí do sebe míti dovodí, a Boha samého i po částkách i po veškerenstvu ve všeliké bídě a neřesti bytovati se domnívají; bud zlost a cnost ničím nebýti vydávají,1) což ale proti všemu zdravému ponětí, rozumu a pomyslu jest.
8. Avšak o sstoupencích stoické nauky, kteřížto ve mravném ohledu výborně si počínali (jakož i poněkud básníci, pro vrodilé veškerému pokolení lidskému semeno z Loga), dobře víme, že nenáviděni a usmrceni bývali, o Heraklitoví pravím a z vrstevníků o Musoniovi2) a o jiných. Nebo jak jsme pravili, dovedli toho vždy zlí démoni, že všecky, jenž jakýmkoli spůsobem podle Loga žíti a nepravostí se vystříhati usilovali, nenáviděno. Nedivno, jestliže proti těm, kteří nejenom podle částky rozsetého Loga, nýbrž podle poznání a rozjímání celého Loga,3)  jenž jest Kristus,  žíti hledí,
1) v Apol. I. 28. tolikéž praví následovati z domněnky Stoikův, že buď povaha Boží se zničuje, buď cnost a nepravost ničím býti se pokládá.
2) Snad se rozumí Musonius ten, jehož Nero pro náramnou, jak dí Suidas, svobodomyslnost usmrtiti dal.
3) V tom rozdíl mezi pohany důstojnými a mezi křesfany pokládá, že tamti částky, tito celek pravdy dosáhli. Doleji (13.) jiné před pohany křesťanův přednosti dotýká,   že  totiž Kristus spůsobil,   aby lidé   neučení slávou a smrtí

302

Justin Obr. II. k. 9. 10. Cnost a nešlechetnost.

Justin Obr. II. k. 10. 11. Sokrates; Herkules na rozcestí.

303

káraní démonovo mnohem více záští, pobouzejí; ti ale vezmou odsudek a trest sobě přístojný, v oheň věčný uzavřeni budouce. Nebo to jich od lidí skrze jméno Ježíše Krista přemáhání důvodem jest1) trestu jim a všem jich sluhům v ohni věčném nastávajícího. Tak zajisté i proroci předpověděli, že se stane, i Ježíš učitel náš vyučoval.
9.	Aby ale někdo neřekl, co říkají domnělí filosofové, povykem
to a děsidlem jenom býti,  když  pravíme,   že  nešlechetnici v ohni
věčném  trestáni  budou,  a že za  to  máme,  aby lidé  pro  bázeň,
nevšak pro  krásu  a milostnost  cnosti  jí sloužili,  krátkými slovy
na to odpovíme.   Kdyby  tomu tak nebylo,   tedy by bud ani Boha
nebylo, buď by, stává-li ho,  o  lidi nepečoval a nic nebyla by ani
cnost  ani  nešlechetnost,   a jak  jsme   pravili,   nespravedlivě  by
pokutovali zákonodatelé přestupníky dobrých přikázaní. Ale jelikož
nespravedliví nejsou,  tedy ani Otec jejich, jenž  totéž skrze Loga,
co  sám  činí,  činiti velí,  ani  ti   nejsou   nespravedliví,   jenž  jich
poslouchají. 2)   Jestli  ale někdo  hodlá namítati  rozdílnost zákonů
lidských, řka, že u těchto sice ony věci za dobré, jiné za hanebné
se drží, ale co u nich dobrým se vidí, to že u jiných za hanebné,
a co u nich hanebným,  to   u jiných za dobré se má:  ten poslyš,
co  o  tom  povíme.   Víme,  že  andělovo zlí  zákony zlobě své pří-
stojné vydali,  v nichžto  se lidé jim podobní kochají;   ale pravý
Logos přišed,   ukazuje,   že  ani   vše   domínky,   ani   všecky   nauky
dobrými   nejsou,   nýbrž  že některé  sice  dobrými, jiné  ale  zlými
jsou.   K lidem  takovým  tyto a podobné věci mluviti  a jim jich
rozpovídati   hodlám,    potřeba-li   toho  bude;   nyní  ku  předmětu
se vracuji.
10.	Výtečnější tedy nade všelikou nauku lidskou nauka naše
býti se spatřuje, jelikož Kristus pro nás přibylý Logem celým jest,
tělem totiž Logem i duší. Nebo cokoli výborného kdy pravili nebo
pohrdali. Podobně i Clem. Alex. častěji dovodí, že ovšem filosofové částky pravdy se dosobili, avšak čiré celé pravdy Kristem, který jest zosobnělá pravda, křesťanům se dostalo. Strom. 6.
1) Křesťané démony vymítajíce tím, jak svědčí Tert. (Apol. 23.) jim vyhrožo-vali. Všecka naše nad nimi moc a vláda stává jménem Kristovým a připomínáním toho, co je od Boha skrze Krista soudce očekává. Krista se bojíce v Bohu a Boha v Kristu, sluhům Božím a Kristovým se podrobují. Takto na řeč naši a na dechnutí naše rozvážením a vyobrazením ohně onoho zachváceni na povelení   naše i z těl vycházejí,   bezděky,   rmoutíce  se a před námi se hanbíce.
2) Smysl jest: Ale ješto onino nespravedliví nejsou, tedy ani Otec jejich totéž, co sám činí, skrze Slovo činili poroučeje, ani ti, jenž příkazů těch jsou

nalezli mudrcové neb zákonodárcové, to částečným nalezením a rozvážením Loga jsou vydobyli.l) Ale poněvadž nikoli všeho, co Logovo, t. j. Kristovo jest, nepoznali, tudy často věci sobě odporné pravili. A kteří před vtělením Krista rozumem věci považovati a posuzovati se podjímali, ti co bezbožníci a všetečníci k soudům pohnáni byli. Ze všech nejstálejší u věci té Sokrates stejných s námi zbrodní uviněn byl. Nebo povídali, že uvádí nové démony2) a nedrží za bohy těch, jež město za bohy ctí. On pak vyvrhnuv z města Homera a básníky jiné, učil lidi, démonů zlých,3) .kteří toho, co básníci napsali, jsou se dopustili, se varovati; boha ale jim neznámého bádáním rozumu poznávati je napomínal, řka: Otce a tvůrce veškerenstva nalézti nesnadno, aniž když ho nalezneš, jej všem ohlašovati bezpečno jest.4) To však Kristus náš mocí vlastní spůsobil. Sokratovi zajisté nikdo tak neuvěřil, aby pro nauku jeho umíral. Kristovi ale částkou i od Sokrata poznanému (nebo Kristus byl a jest Logos všecko prostoupající, jenžto věci budoucí i skrze proroky i skrz samého sebe předpovídal, nám rovným se stav a věcem těm nás učiv) netoliko filosofové a učenci víru přidali, ale i řemeslníci a lidé zhola neučení slávou, bázní a smrtí opo-vrhnuvše; to zajisté mocí Otce nevyslovitelného se stává, nikoli pak nastrojováním rozumu lidského.
11. Avšak my bychom ani usmrcováni nebývali, aniž by nešlechetnici a démonové nad nás byli silnější, kdyby naprosto každému zrozenému člověku umříti nebylo. Dluh ten platíce, díky činíme. Již pak uznávám za výborno a případno, na Krescenta a na ty, jenž podobně jemu třeští, Xenofontova slova uvésti. Píše Xenofon, 5) že Herkules na rozcestí se procházeje, napadl na cnost a nepravost, jenž se mu v podobě žen ukázaly. Nepravost v oděvu měkkém, láskobudném, s tváří z úprav těch prokvítavou, zrakem právě lichotivým Herakla oslovila: jestliže jí následovati bude,  že
poslušní, nešlechetné nejednají. Jiní však vykládají v ten rozum: Ješto zákonodárcové skutky mnohé přikazují, jenž se zákonem Loga Božího se shodují: následuje, že nespravedlivě si počínají, kdo zákonodárců neposlouchají. (Cf. Luc. 6, 35, Mat. 5, 45.)
1) t, j. jelikož Loga se dohledali a dovážili násilným hledáním a rozva-žováním.
2) Xenoph. památn. Sokr. 1. Plat. apol. Sokr. (Sr. Act. 17, 18.)
3) Plato republ. 2. a 10.
4) Vzata slova z Timéa Platonova; všickni téměř apologeti slov těch se dokládají.
5) Mem. Sokr. 2, 1.

304

Justin Obr. II. k. 11.12. Herkules; osočování křesťanův.

Justin Obr. II. k. 13. 14.    Pravda jedině v Kristu.

305

učiní, aby v oděvu nejskvostnějším, jakým sama oděna jest, rozkošně a ozdobně ustavičně žil. Cnost ale obličeje a roucha pošmurného jsouc, jemu pravila: Jestliže mne budeš následovati, neustrojíš sebe ozdobou a okrasou pomíjivou a porušitelnou, nýbrž úpravami pověčnými a převýbornými. Kdokolivěk tedy věci napohled krásné zavrhuje, věcí ale domněle obtížných a truchlivých následuje, o tom jistíme, že blahosti účastným se stane. Nebo nepravost skutky své skrze věcí porušitelných napodobení tím, co cnosti příleží a bytně dobro jest, co závojem se obvíjejíc (a na nic neporušitelného ani nemá, aniž učiniti může) a zlo sobě vlastní cnosti přičiňujíc, lidi plazké podmaňuje. Kdo ale bytné a nelíčené dobro rozeznávají, ti skrze cnost neporušeni jsou. Toho do křesťanů, do zápasníků a do lidí, jenž věci vykonávají, jakové básníci o domnělých bozích pověděli, 1) domysliti se může každý pomyslník, odtud důvod bera, že smrtí, jíž vyhýbati se prý sluší, opomítáme.
12. Sám já v Platonových naukách se kochaje a o nepravostech na křesťany sčítaných slyše, avšak je ani smrti ani čeho jiného, co strašným se býti zdá, nebáti se vida, pomyslil jsem nemožné býti, aby onino v nešlechetě a rozkošivosti žili. Nebo který rozkošník, zhýralec a lidského masa pochutnavatel by smrt vítati mohl, maje skrze ni dober svých zbaven býti, a neusiloval-by raději naprosto povždy v životě tomto žíti a před vrchností se ukrývati, nežli samovolně se na usmrcení ohlašovati ? Avšak i toho démonův zlých návodem někteří zlosynové se dopustili. Nebo když pro vymyšlené na křesťany zbrodně některé usmrtili, tu pohnali k mukám také sluhy našinců, pacholíky dílem, dílem ženštiny, a hroznými trýzněmi ona báječná provinění, jež sami veřejně páchají, pronésti je přinutili. My ale, poněvadž jich do nás dokoná není, málo toho dbáme, Boha nezrozeného a nevýslovného za myšlenek a skutků svědka majíce. Nebo proč bychom, lidi-li zabíjíme, veřejně to za dobré vydávati a za božskou filosofii vystavovati nemohli, pravíce, že Saturnových tajemství pílíme? Proč, když prý krví se napájíme, nepravíme, že podobný obřad konáme onomu u vás vykonávanému modle, 2) jíž krev netoliko nerozumných zvířat, ale i lidí vyléváte, skrze muže výtečného a blaho-
1) Zápasníci, kolcové (gladiátoři) a lidé podobní, jenžto za příkladem některých bohův, na př. Herkula postoupili, v tom křesťanům se podobají, že rozkošemi pohrdajíce, na smrt se naskýtají.
2) Tertullian ap. 9. Porfyr abst. II. 5G. a jiní svědčí, že v Římě ještě za jich doby Jupiterovy Latiarskému lidé obětováni.

rodného krev zabíjencův cedíce? Proč, jestliže s pacholaty a ženami bezstoudně smilníme, nedíme, že Jupitera a jiných bohů následujeme, spásy Epikura a básníků za obranu uvoditi mohouce? Ale poněvadž nauk takových a věcí těch vykonavatelů a následovatelů varovati se nabízíme, což i nyní touto řečí usilujeme, proto i všelijak pronásledováni jsme. Avšak málo na to dbáme, vědouce, že Bůh, spatřovatel všech věcí, spravedlivý jest. Kéž by také někdo nyní hlasem tragickým, na vysoké místo vystoupiv, zvolal: “Zastyďte se, zastyďte se to, co zjevně činíte, na lidi nevinné sváděti a v ty věci, které vám a bohům vašim přístojí, ony lidi obláčeti, jichž oni nejmenšího účastenství nemají.   Obraťte se,  napravte se."
13.	Já poznav,   že závoj lstný k odvrácení lidí jiných zlými
démony božské nauce křesťanské nastražen jest lží těch nalezateli,
těmi závitky a obecným  smýšlením jsem  opomítl.   Vyznávám,   že
žádám   a všemožně   usiluji,   abych   křesťanem   shledán   byl;   ne
jakoby nauka Platonova od nauky Kristovy odchodna byla,  ale že
nejsou  docela  podobny,   jakož   ani  nauky  jiných,   Stoiků   totiž,
básníků a dějepisců se nesrovnávají.  Nebo každý, kdo věci semen-
nému Logu božskému příbuzné z částky spatřil, výborně jest mluvil.
Kdo ale u věcech důležitých  odporné  sobě věci vynášeli,  neměli,
zdá se,   ani vědy pevné   ani   poznalosti   nevyvrátila.    Cokoli od
jiných všech výborně vyřčeno bylo, to naše, to nás křesťanův jest. 
Logu  Bohem  nezrozeným a nevýslovným   zplozenému po  Bohu1) 
klaníme  se  a jej   milujeme,   an pro nás  se  člověkem   stal,   aby
i utrpení našich se súčastniv, nám uléčení spůsobil. Spisovatelé všickni skrze símě Loga v sobě vštípené bytelnost věcí, avšak přítomně, viděti mohli. Jiná zajisté věc jest símě a propůjčené podlé sil něčeho napodobení, a jiná věc jest to samo, jehož účastenství a napodobení podle milosti od něho uštědřené se stává.
14.	Prosíme vás, abyste přijmouce, co vám libo, spisek tento
uveřejnili, aby i lidé jiní věci naše poznali a bludův a nevědomosti
převýborných věcí zniknouti mohli. Ti za svou vinou v pokutu se
vydávají,  dílem  že přírodě  lidské  poznávavost  dobra a zla  při
rozená jest, dílem pro nás, o nichž nevědí, že hanebnosti, jež nám
připisují,   odsuzujeme,  dílem   že v bozích   se  kochají,  jenž věci
podobné  páchali  a jich posavad  od lidí žádají;   tudy nás,  jako
bychom se toho dopouštěli, smrtí, okovy a jinými tresty podobnými
stíhajíce, samy sebe odsuzují, aniž soudců jiných jest potřebí.
1)   Meta tón Theón. Nic tu Justin Kristovi neodjímá od božské důstojnosti, nýbrž jenom rozdílnost osobnosti vyjevuje.

306
Justin Obr. II. k. 15.  Vznešenost křesťanské nauky.

15. Opovrhnul jsem také onou u lidu mého (Samaritánů) bezbožnou a bludnou Simonianův naukou. Jestliže spisu našeho potvrdíte, my všem jej na odiv vystavíme, aby, možná-li, se obrátili. Nebo proto jediné jsme ty řeči napsali. Nauka naše podle soudu rozumného nikoli není neslušná, ale nade všecku filosofii jest vyneslejší. A byť nebyla, zajisté jest Sotadejským, Filaenidejským, tanečnickým, Epikurejským a jiným podobným básnickým naukám nepodobna, jichž přece, když veřejně provozují a spisují se, při-účastňovati se dovoleno. Již pak přestáváme, co na nás jest, vykonavše a poprosivše, aby všickni všude lidé pravdu poznati udůstojeni byli. Kéž byste i vy, jak na pobožnost a filosofii záhodno jest,  za příčinou vás  samých soud  spravedlivý vynesli!

Překlad Františka Sušila  z roku 1874.